Справа № 165/961/23 	Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М. М. 	
Провадження № 22-ц/802/706/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 серпня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника відповідача - Савіська В. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр кредит фінанс" про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 травня 2023 року, 
                                       В С Т А Н О В И В:
       У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19.12.2022 року між ТОВ "Укр кредит фінанс" та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1128-4022.
Позивач вказує, що окремі умови кредитного договору - п.п.4.6, 8.2, 8.3, 10.1, а саме, що процентна ставка у розмірі 3% за кожен день користування кредитом (стандартна ставка), 2,5% (знижена та пільгова ставка), 2,25% (промо-ставка), а також право кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% від суми кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня), не може перевищувати половини кредиту, а також обов`язок сплати за ст. 625 ЦК України 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення слід визнати недійсними на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони є несправедливими через непропорційно велику суму компенсації за невиконання умов договору. Також просила стягнути з ТОВ "Укр кредит фінанс" в її користь судові витрати у розмірі 6000,00 грн. 
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність окремих умов спірного кредитного договору нормам встановлених ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що вона не була ознайомлена зі змістом договору до його укладення та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Укр Кредит Фінанс». Стверджує, що суд першої інстанції також не звернув увагу на порушення відповідачем при укладенні договору п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сума штрафних компенсацій становить більше 50%. Вважає, що своїми умисними діями ТОВ «Укр Кредит Фінанс» порушує принцип добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, проте, при розгляді даної справи судом першої інстанції не в повній мірі досліджено та надано правову оцінку оскаржуваним умовам договору.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Укр Кредит Фінанс» просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Зазначає, що укладання договору №1128-4022 від 19.12.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» визнається сторонами, даний договір певний час виконувався позивачем без жодних зауважень щодо його змісту, а відтак, відповідно до ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Вказує, що ТОВ «Укр Кредит Фінанс» дотримано вимоги щодо встановлення розміру нарахування неустойки, що у цілому не перевищує 50% суми кредиту, у відповідності до ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», а відтак зі сторони товариства відсутні будь - які порушення вимог Закону України «Про споживче кредитування». Також зазначено, що договір про відкриття кредитної лінії між сторонами укладений в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та відповідно до правил відкриття кредитної лінії, які діяли на момент укладення договору та є його невід`ємною частиною, забезпечує дотримання відповідачем вимоги щодо письмової форми для даного виду договору. Даний договір укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи вебсайту відповідача. Позивач в момент реєстрації на сайті відповідача створила власний особистий кабінет, який є сукупністю захищених сторінок.
Правилами відкриття кредитної лінії передбачено ознайомлення в особистому кабінеті з пропозицією відповідача щодо укладання електронного договору (офертою), яка була розміщена в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Позивач надала відповідь на пропозицію відповідачу електронним повідомлення про ознайомлення та повне і безумовне прийняття оферти відповідача, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором (пароль надісланий позивачу в смс-повідомленні) у відповідності до абзацу 2 частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Отже,на думку відповідача, здійснені позивачем дії чітко свідчать про її свідомий вибір щодо укладення даного договору.
Представник відповідача, взявши участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції на розгляд справи не з`явилися.
Від представника позивача ОСОБА_2 26.07.2023 року надійшла до апеляційного суду письмова заява через систему «Електронний суд» про те, що він просить розглядати справу без його участі та без участі позивача, апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити, а тому відповідно до норм ч.2 ст.272 ЦПК України колегія суддів ухвалила розгляд справи провести за відсутності позивача і його представника .
Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Як убачається з матеріалів справи, 19 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було укладено кредитний договір №1128-4022 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого позивачем отримано кредит у розмірі 10 000, 00 грн строком на 18 календарних днів (базовий період), а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Відповідно до умов п. 3.1 договору про відкриття кредитної лінії №1128-4022 від 19.12.2022 даний договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію».
Отже, кредит був наданий позичальнику (позивачу) за допомогою вебсайту кредитодавця (відповідача) за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.
В позовній заяві позивач не заперечує факту отримання кредитних коштів від відповідача, однак посилається на те, що суми компенсації, зокрема відсотків та штрафів за невиконання (прострочення виконання) зобов`язань позичальником, які закріплені у договорі, є непропорційно великими, та є джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, у зв`язку з чим вважає пункти 4.6, 8.2, 8.3, 10.1 даного договору недійсними, так як його укладено з порушенням вимог законодавства щодо споживчого кредитування та захисту прав споживачів.
Як видно зі змісту п. 4.1 договору, розмір кредитного 
Пунктом 4.8. договору та 3.1. правил відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) встановлено, що кредит видається строком на 300 календарних днів (а. с. 10, 16).
Відповідно до таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором відповідно до методики НБУ реальна річна процентна ставка складає 756 335,00 %, загальна вартість кредиту - 100 000,00 грн , що відповідає умовам п. 4.9 та 4.10 кредитного договору (а.с.10 зворот, 59).
Правовідносини у даній цивільній справі регулюються положеннями Цивільного кодексу України ( далі ЦК України ), Законом України « Про захист прав споживачів» а також Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Отже, важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20 (провадження № 61-6379св21).
Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів ( ч.1, 3 ст. 207 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсними окремих пунктів оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
У даному випадку правовідносини між сторонами справи виникли на підставі укладеного в електронній формі кредитного договору з використанням визначених сторонами ідентифікаторів особи, яка отримує кредитні кошти, що належним чином відповідає вимогам профільного законодавства, зокрема, ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», що в апеляційній скарзі не оспорюється.
За обставинами даної справи позичальник (позивачка) шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, отриманого від відповідача, прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснила акцепт пропозиції відповідача), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» та, відповідно, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що їй не доводилися до відома визначені законодавством умови кредитування також спростовуються наявністю тверджень позичальника у спірному кредитному договорі про обізнаність з умовами кредитування в обсягах, визначених ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
В матеріалах справи також є Паспорт споживчого кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, з якою споживача ОСОБА_1 було ознайомлено 19.12.2022 року, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором (паролем) А1115 (а.с.57-58).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 цього ж закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Так, згідно із розрахунком позивача за користування кредитними коштами у розмірі 10 000,00 грн у проміжок 300 днів, вона сплачує відсотки в розмірі 4050,00 грн. Також у випадку прострочення виконання зобов`язання застосовуються положення розділу 8 спірного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю процентну ставку у розмірі 3% за кожен день користування кредитом (стандартна ставка), 2,5% (знижена та пільгова ставка), 2,25% (промо-ставка), а також право кредитодавця нараховувати штраф у розмірі 10% від суми кредиту, а сукупна сума неустойки (штраф, пеня), не може перевищувати половини кредиту, а також обов`язок сплачувати 2% від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення сплати в силу положень статті 625 Цивільного кодексу України, що, на думку позивача, становить більше 50 відсотків суми отриманого кредиту та є непропорційно великою сумою по відношенню до вартості наданих послуг, а відтак, є несправедливою умовою.
Однак, вказані умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України.
Позивач розуміла розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що нею під сумнів не ставиться.
Також не можна вважати, що визначений умовами кредитного договору розмір штрафу не відповідає приписам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), про що вказано в апеляційній скарзі, оскільки зазначені норми законодавства стосуються прав кредитора отримати компенсацію за порушення зобов`язань з боку споживача (у тому числі одноразову - штраф), а в даному випадку мова йде про відповідальність споживача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка не є сталою величиною, так як розраховується з урахуванням тривалості наявного прострочення, яка може бути недостатньою для висновків про такий розмір коштів, що має сплатити позичальник, який перевищить 50 відсотків суми отриманого кредиту.
Крім того, у поясненнях відповідача зазначається, що ним не здійснюються нарахування неустойки, штрафу та пені за прострочення позивачем грошового зобов`язання з урахуванням періоду дії карантину та введення в Україні воєнного, надзвичайного стану. Отже, дані доводи апеляційної скарги в цій її частині є лише припущенням позивача.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 07.02.2022 р. у справі № 758/2575/17, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19; від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19. Тобто, судова практика у цій категорії справ є усталеною.
Разом з тим, як пояснив у судовому засіданні представник відповідача Савісько В. В. , твердження позивачки ОСОБА_1 про необізнаність із умовами укладеного кредитного договору та їх несправедливість щодо споживача не можуть бути взяті до уваги ще із тих підстав, що з цим споживачем спірний кредитний договір укладався не вперше. На тих самих умовах позивачка і раніше брала кредитні кошти в товариства та чітко виконувала всі погоджені сторонами умови і повністю погашала заборгованість, а також не мала жодних претензій до умов договору, як і не висловлювала відповідних заперечень чи зауважень у визначений законом 14-денний строк від дня укладення даного договору до його змісту. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилання позивачки на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту.
Суд дійшов правильного висновку про безпідставність доводів позивачки про порушення положень статей 11 та 18 Закону України "Про захист прав споживачів". 
Таким чином, на підставі наведеного , колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про захист прав споживачів та визнання недійсними окремих умов спірного кредитного договору у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє в задоволенні апеляційної скарги.
Оскільки доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростували, а рішення суду ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, то апеляційну скаргу згідно з нормами ст.. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 травня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді