ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 р.	Справа № 524/6315/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Юрченко Д.С.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.05.2023, головуючий суддя І інстанції: Андрієць Д.Д., м. Кременчук, повний текст складено 02.05.23 року по справі № 524/6315/22
          за позовом             ОСОБА_1  
          до            Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ,            Інспектора роти № 1 Батальйону патрульної поліції в м.Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Ларіна Владислава Олеговича                    
          про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі – ДПП, перший відповідач), інспектора роти № 1 Батальйону патрульної поліції в м. Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Ларіна Владислава Олеговича (далі – інспектор, другий відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія № 6053478, винесену 20.10.2022 БПП в м. Кременчук в Полтавській області лейтенантом поліції Ларіним В.О. БПП бат. 1 рота;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДПП на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 496,20 грн, а також витрати на правову допомогу представника (адвоката) в розмірі 2000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваної постанови, як такої, що прийнята за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП). Наголосив, що якість та відстань знімання відео, на якому начебто зафіксовано вчинене ним правопорушення, з яким інспектор ознайомив позивача, не дозволяють чітко ідентифікувати ані автомобіль, ані перехрестя, яке він переїжджає. Крім того, зауважив, що без застосування екстреного гальмування позивачу не вдалось би зупинити автомобіль до стоп-лінії (дорожньої розмітки 1.12) перед перехрестям, а тому останній продовжив рух, при цьому забезпечуючи безпеку дорожнього руху, що свідчить про дотримання ОСОБА_1 вимог пункту 8.11 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).
Крім того вказав, що розгляд справи про адміністративне правопорушення інспектором здійснено з порушеннями вимог законодавства, упереджено, без відібрання пояснень у свідка, без урахування фактичних обставин та з повним ігноруванням пояснень позивача, чим порушено його право на всебічне, повне та об`єктивне дослідження усіх обставин справи в їх сукупності, як вимагає ст. 252 КУпАП. 
Пославшись на приписи ст.ст. 132, 139 КАС України, вказав, що розмір витрат на правничу допомогу складає 2000 грн, однак у разі необхідності участі в судових засіданнях або підготовки додаткових документів, докази про понесення додаткових витрат будуть надані позивачем після ухвалення рішення у справі по суті спору.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.05.2023 у справі №524/6315/22 задоволено позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, інспектора роти №1 Батальйону патрульної поліції в м. Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Ларіна Владислава Олеговича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6053478 від 20.10.2022 винесену інспектором роти №1 Батальйону патрульної поліції в м. Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Ларіним Владиславом Олеговичем.
Стягнуто з Департаменту патрульної поліції, ідентифікаційний код юридичної особи 40108646, місце розташування: 03048, місто Київ, вулиця Федора Ернста, будинок 3 на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань судові витраті в сумі 1516,2 грн.
Перший відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ненадання належної оцінки поясненням позивача та доказам відповідача, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.05.2023 по справі № 524/6315/22 та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити; справу розглянути за відсутності представника відповідача.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою, що позивачем не заперечувалось та не було спростовано під час слухання справи в судовому засіданні, що в місці, дату та час, вказані в оскаржуваній постанові, він керував транспортним засобом RENAULT CLIO, номерний знак НОМЕР_2 , та був зупинений працівниками поліції, які повідомили про порушення ним Правил дорожнього руху, а саме проїзд на заборонений жовтий сигнал світлофора.
На підтвердження правомірності своїх дій відповідачем до відзиву додано dvd-диск з відеозаписом з відеореєстратора, встановленого в службовому автомобілі та нагрудній відеокамери поліцейського, відомості про який, в порядку ст. 283 КУпАП зазначено в п. 5 спірної постанови. Стверджує, що за допомогою відеореєстратора зафіксовано, як 20.10.2022 під час патрулювання в м. Кременчуці працівниками поліції був виявлений транспортний засіб під керуванням позивача, який здійснив рух на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п.п. 8.7.3 «ґ» ПДР України. З вказаного відеозапису вбачається, що миготливий зелений сигнал світлофору на перехресті просп. Свободи та вул. Європейській увімкнувся о 20:38:57 (файл video_2022-lJ23_11-34-05). При ввімкненні жовтого сигналу світлофору (час 20:39:00) водій транспортного засобу RENAULT CLIO, номерний знак НОМЕР_2 , наближаючись до перехрестя не зменшив швидкість, не зупинив автомобіль перед стоп-лінією або перед світлофором, а продовжив рух та виїхав на перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, що на момент виїзду горів вже 2 с. (час 20:39:02). Закінчував проїзд перехрестя автомобіль під керуванням позивача вже під час загорання червоного сигналу світлофора (час 20:39:03). Окрім того, згідно даного відеозапису, транспортний засіб під керуванням позивача з поля зору працівників поліції не зникав, вимога про його зупинку була подана через 12 сек. з моменту виявлення порушення ПДР України. При цьому, жодних інших транспортних засобів, для яких водій міг би створити аварійну ситуацію, за автомобілем позивача не слідувало. 
Пославшись на ч. 5 ст. 242 КАС України, вказав, що судом першої інстанції не враховано правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 року по справі №751/5437/17, згідно з якою позивач (рухаючись зі швидкістю 50 км/год) здійснював проїзд на жовтий сигнал світлофора, не зупинив свій транспортний засіб у місці, визначеному пунктом 8.10 ПДР України, чим порушив вимоги пункту 8.7.3. "ґ" ПДР України і правомірно притягнутий до адміністративної відповідальності.
З огляду на викладене, зауваження суду в оскаржуваному рішенні, що з відеозапису не можливо встановити можливість позивача зупинити автомобіль без застосування екстреного гальмування є не доречним, оскільки дана обставина не впливає на суть вчиненого правопорушення. На місці зупинки транспортного засобу інспектор в порядку ст. 279 КУпАП представився, водія було повідомлено про причину зупинки, а саме проїзд перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, що є порушенням п.п. 8.7.3 «ґ» ПДР України, ознайомлено з відеозаписом вчиненого ним правопорушення. Водночас, усні пояснення позивача не спростовують факту порушення ним ПДР, а лише свідчили про те, що водій в порушення п.п.2.3 «б» ПДР України не був уважним під час руху транспортного засобу, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно, не відреагував на її зміну. 
Крім того, поведінка та доводи водія свідчили про неусвідомлення ним протиправності своїх дій у сфері безпеки дорожнього руху під час керування ТЗ, що в свою чергу, створює підвищену суспільну небезпеку таких дій, як для самого себе, так і інших учасників дорожнього руху. Усне клопотання водія про передання справи про адміністративне правопорушення відносно нього на розгляд до суду було відхилене, з огляду на те, що відповідно до  вимог чинного законодавства від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Таким чином, інспектором поліції було прийнято до уваги порушення водієм ПДР України, враховано пояснення водія, покази технічного відеозасобу, які відповідно до ст. 251 КУпАП є належними та допустимими доказами у справі про адміністративне правопорушення, з`ясовано всі фактичні обставини справи та прийнято правомірне рішення про накладення на останнього адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
В даному випадку позивачем по справі до адміністративного позову не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених в оскаржуваній постанові, та, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Між іншим, незгода позивача з  притягненням його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
У відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.10.2022 інспектором роти № 1 Батальйону патрульної поліції в м. Кременчук управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Ларіним Владиславом Олеговичем була винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6053478, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.122 КУпАП.
В постанові зазначено, що 20.10.2022 о 20:40 водій керуючи ТЗ проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. «ґ» п. 8.7.3 ПДР України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які б свідчили про проїзд позивача на забороняючий сигнал світлофору, оскільки відеозапис, доданий до матеріалів справи, було проведено в нічний час доби, а місце розташування транспортного засобу патрульної поліції не дозволяє зробити висновки про те, що позивач мав можливість зупинити транспортний засіб перед стоп-лінією без застосування екстреного гальмування та створення аварійної обстановки. У зв`язку із наведеним, суд вважав за необхідне скасувати оскаржувану постанову.
Крім того, суд не погодився із доводами позивача щодо недопустимості наданого відповідачами доказу – відеозапису із відеореєстратора, з огляду на те, що оскаржувана постанова містить відомості про технічний засіб фіксації правопорушення, а положення КУпАП не визначають необхідності внесення точних відомостей (серійний номер та модель) про такий засіб.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
На виконання п. 11 ч. ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до п. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначенні положеннями Закону України «Про дорожній рух».
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Положеннями статті 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - ПДР).
Відповідно до пункту 8.7.3 ПДР сигнали світлофора мають такі значення: а) зелений дозволяє рух; в) зелений миготливий дозволяє рух, але інформує про те, що незабаром буде ввімкнено сигнал, який забороняє рух; ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів; д) жовтий миготливий сигнал або два жовтих миготливих сигнали дозволяють рух і інформують про наявність небезпечного нерегульованого перехрестя або пішохідного переходу; е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.
За приписами п. 8.10 ПДР у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
Водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 8.11 ПДР).
Як встановлено ч. 2 ст. 122 КУпАП, порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
У відповідності до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За нормами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно зі ст. 31 Закону України "Про Національну поліцію" полiцiя може застосовувати такi превентивнi заходи, окрім іншого, перевiрка документiв особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технiчних приладiв i технiчних засобiв, що мають функцiї фото- i кiнозйомки, вiдеозапису, засобiв фото- i кiнозйомки, вiдеозапису.
Отже, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення.
При цьому, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.
На підтвердження вчинення позивачем правопорушення відповідачем було надано до матеріалів справи відеозаписи з відеореєстратора патрульного автомобіля, які були досліджені судом апеляційної інстанції.
З наданого відеозапису, вбачається, що останній знятий в темну пору доби, а відтак його якість не дозволяє чітко ідентифікувати транспортні засоби, що рухались на перехресті. При цьому, автомобіль патрульних поліцейських рухався перпендикулярно автомобілю, що нібито здійснив проїзд на мигаючий жовтий сигнал світлофора, тобто перед автомобілем патрульних поліцейських рухались ще два автомобілі, що значно ускладнило фіксування руху транспортних засобів через перехрестя.
Так, на вказаному відеозаписі зафіксовано під`їзд службового автомобілю до транспортного засобу білого кольору, що вже перетнув перехрестя. При цьому з відео неможливо встановити ані номерний знак даного автомобіля, ані відслідкувати зміну кольорів сигналів світлофора в розрізі руху транспортних засобів.
Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні беззаперечні підстави для висновку, що ОСОБА_1 було вчинене порушення п.8.7.3 “ґ” ПДР під час проїзду перехрестя, рухаючись по вул. Європейській, 66/13 в м. Кременчуці, у зв`язку з чим, з огляду на норми ч. 2 ст. 77 КАС України, неможливо стверджувати про наявність у діях останнього складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апелянта про те, що відеозаписом, здійсненим за допомогою відеореєстратора підтверджується, що транспортний засіб під керуванням позивача перебував на віддаленій відстані від світлофору під час миготіння жовтого сигналу та водій, не зменшивши швидкості, не зупинив автомобіль перед стоп лінією та продовжив рух на заборонений жовтий сигнал світлофора, оскільки такі доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях, а з відеозапису таких обставин не вбачається.
Інших доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 порушення пп. “ґ” п.8.7.3 ПДР відповідачем не надано.
Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції в якості належних доказів пояснень позивача щодо визнання факту проїзду ним перехрестя на мигаючий жовтий сигнал світлофора, колегія суддів оцінює критично, оскільки лише факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.07.2020 по справі № 177/525/17.
Доводи апелянта щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Колегія суддів зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що факт правопорушення не підтверджено належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим, з огляду на норми ч. 2 ст. 77 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6053478 від 20.10.2022, що зумовлює її скасування.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України).
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надані копії договору про надання правової допомоги від 26.05.2020, додаткової угоди № 2 від 30.12.2020, додаткової угоди № 4 від 23.06.2021, додаткової угоди № 6 від 25.10.2022, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №4683/10 від 24.11.2011, акту-рахунку приймання-передачі наданих послуг № 55 від 28.10.2022, квитанції від 31.10.2022 на суму 2000 грн /а.с.18-15/.
Так, відповідно до п. 1.1 договору від 26.05.2020, укладеного між адвокатом Стопчанським В.Є. та Некипілим Д.Є., адвокат за цим договором уповноважений надавати клієнту на всій території України необхідну правову (юридичну) допомогу та здійснювати представництво клієнта з усіх та будь-яких питань, що стосуються клієнта, його прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується прийняти надані адвокатом послуги.
Згідно з п. 1.6 сторони домовились, що адвокат за цим договором надає правову допомогу безоплатно. За взаємною згодою сторін, на підставі додаткових угод до даного договору, окремі доручення клієнта щодо надання правової допомоги клієнту, його представництва/захисту, можуть виконуватись на платній основі.
Строк дії вказаного договору до 31.12.2020 (п. 5.1 договору від 26.05.2020).
Додатковою угодою № 2 від 30.12.2020 сторони подовжили строк дії договору до 31.12.2021, додатковою угодою № 4 від 23.06.2021 - до 31.12.2023.
В додатковій угоді № 6 від 25.10.2022 сторони домовились, що за надання правової допомоги та, за окремим дорученням клієнта, представництво Клієнта, як позивача у адміністративному процесі за позовом відповідного(их) суб`єкта(ів) владних повноважень про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення серія ЕАР № 6053478 від 20.10.2022 р., клієнт сплачує адвокату гонорар за надання професійної правничої допомоги під час підготовки необхідних процесуальних документів та протягом судового провадження, що обраховується виходячи з кількості годин затраченого Адвокатом часу та кількості судоднів судового провадження відповідно ( п. 1).
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 6 від 25.10.2022 сторони погодили наступні ставки гонорару адвоката за його участь в засіданнях суду та надання іншої професійної правничої допомоги: 
а) 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок) - за підготовку позовної заяви;
б) 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 копійок) - за кожну одну витрачену годину часу адвоката на підготовку до судового розгляду та під час судового розгляду в суді будь-якої інстанції письмових заяв, запитів, клопотань пояснень, відповіді на відзив, заперечень, інших процесуальних документів, апеляційної/касаційної скарги на судове рішення (ухвалу, постанову, рішення), заперечень на алеляційну/касаційну скаргу тощо, а також їх (та їх копій) подання або надсилання відповідним адресатам, а також на ознайомлення з матеріалами судової справи, включаючи час на дорогу та на очікування такого ознайомлення; 
в) 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок) - за кожний судодень участі адвоката у судовому засіданні в суді будь-якої інстанції в режимі відеоконференції; 
г) у випадку, якщо адвокат не був завчасно повідомленим про те, що судове засідання не відбудеться, був готовий до його початку (забезпечив відповідну технічну можливість та очікував на запрошення до відеоконференції) а воно не відбулося, клієнт сплачує адвокату суму в розмірі 50% (п`ятдесят відсотків) від ставки гонорару, погодженої сторонами за відповідний судодень.
Відповідно до акту-рахунку приймання-передачі наданих послуг № 55 від 28.10.2022 адвокат надав клієнту правову допомогу згідно з договором від 26.05.2020: підготовка позовної заяви ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6053478 (всього витрачено часу близько 2 годин 00 хвилин) – 2000 грн.
Оплата вказаної послуги підтверджується квитанцією від 31.10.2022 на суму 2000 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм ч.ч. 4, 5 та 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу до 1020 грн, суд першої інстанції, врахувавши відсутність акту виконаних робіт із зазначенням часу, який адвокат витратив для надання правничої допомоги, вважав, що саме така сума, яка дорівнює подвійному розміру штрафу, підлягає стягненню з першого відповідача.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, позивач надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена позивачем адвокату.
Так, відповідно до акту-розрахунку приймання-передачі наданих послуг № 55 від 28.10.22 загальна вартість наданих юридичних послуг складає 2000,00 грн.
Дослідивши подані заявником докази, колегія суддів, враховуючи незначну складність справи, обсяг роботи адвоката та витрачений ним час на складання позовної заяви, ціну позову, погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення витрат на правничу допомогу до суми 1020 грн, яка є розумною, пропорційною, обґрунтованою та такою, що підтверджена належними доказами.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.05.2023 у справі № 524/6315/22.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.05.2023 у справі № 524/6315/22 - залишити без змін  . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає.  

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій