КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №761/18373/22                                            Головуючий у 1 інстанції: Макаренко І.О.
провадження №22-ц/824/8497/2023                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 вересня 2023 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Кулікової С.В., 
при секретарі: Качалабі О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила суд стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що від травня 2006 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 . 
За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ОСОБА_2 . 
Вказувала, що внаслідок того, що стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 значно погіршилися, ОСОБА_1 від 2017 року почав проживати окремо від сім`ї, фактично припинилися будь-які подружні відносини і вони перестали вести спільне господарство. 
На утримання спільної дитини ОСОБА_2 несе витрати, адже необхідно: оплачувати харчування та придбання медикаментів, витрати на навчання та відвідування спортивних секцій, витрати на розвиваючу та навчальну літературу, сплачувати комунальні послуги, медичний огляд та лікування, витрати на придбання одягу. 
Позивачка зазначала, що відповідач є працездатною особою і зобов`язаний утримувати сина до досягнення ним повноліття, а інформація щодо місця роботи та доходів відповідача у неї відсутня.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи від 06.09.2022 року та до повноліття дитини, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Допущено негайне виконання рішення суду у межах платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.
Скарга обґрунтована тим, що суд не дотримався норм законодавства, бо не надав можливості відповідачу скористатись його правом на відзив на позовну заяву, чим фактично порушив і процесуальне право, гарантоване як Конституцією України так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод .
Вказує, що у відповідача на утриманні, як син ОСОБА_3 , перебуває ще неповнолітня дитина - дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наявність на утриманні відповідача ще однієї, крім сина ОСОБА_3 , неповнолітньої дитини, позивачка  достеменно знала, але  не повідомила про це суд у своїй позовній заяві.
Позивачці також було відомо, що у відповідача є дорослий син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і незадовго до взаємовідносин з ОСОБА_2 у сина померла мати - його дружина - ОСОБА_8 (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ), він в цей час був неповнолітнім і був на повному утриманні позивача і з ним разом проживав і йому було відомо про взаємовідносини позивачки та відповідача.
Судом також при розгляді справи не були з`ясовані витрати на утримання дитини, зокрема, які витрати несе батько, а які витрати несе мати, бо батьки повинні нести такі витрати в рівних частках.
Стверджує, що з його боку, обов`язок як батька по утриманню свого сина ОСОБА_3 виконувався і буде виконуватись.
Позивачка в позові зазначає, що від травня 2006 року до 2017 року перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах.
Апелянт з цим твердженням категорично не погоджується, бо це не відповідає дійсним обставинам. Так, дійсно між ними склалися взаємовідносини, але вказані взаємовідносини не можна назвати як шлюбні взаємовідносини.  
Вказує, що вони проживали окремо один від одного, спільного господарства не вели і у кожного був свій бюджет. Після народження сина відповідач періодично проживав з нею (позивачкою), але не міг кинути одного сина ОСОБА_6 , тому і з ним проживав, бо він був на його повному утриманні. Так продовжувалось до 18 травня 2008 року, а в цей день він вимушений був зовсім розірвати відносини з позивачкою, оскільки нею був спровокований конфлікт. Саме від 18 травня 2008 року їх взаємовідносини були розірвані повністю. З позивачкою спілкувались, він надавав грошові кошти на утримання дитини, хоча бачитись з сином вона не дозволяла. Отже, твердження про те, що ОСОБА_1 перебував у фактичних шлюбних відносинах є неправдивими.
Суд в оскаржуваному рішенні, незважаючи на заяву позивачки, визначив їх відносини як шлюб, який розпочався від травня 2006 року та триває по даний час. Зазначене твердження за відсутності будь-якого доказу в матеріалах справи є необґрунтоване і не відповідає дійсності.
Не може також погодитись з твердженнями позивачки про те, що він не надавав добровільно коштів на утримання сина. Зазначене не відповідає дійсності.
З наведеною сумою витрат на утримання сина ОСОБА_3 , як зазначає позивачка, що витрачає щомісяця загалом середню суму в розмірі 10 500 грн ОСОБА_1 не погоджується, бо грошові кошти на утримання сина він надавав готівкою, як сину так і позивачці, сплачував комунальні послуги, оплачував навчання та соціальний розвиток, харчування та одяг, а від 2022 року перераховує на картковий рахунок сина, який ними було відкрито спільно і тому підтверженням є банківська виписка про перерахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_3 .
Саме зазначені вище процесуальні порушення та порушення норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_10 - представник ОСОБА_2 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що при ухваленні рішення Шевченківським районним судом міста Києва від 07.03.2023 року правильно було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, на підставі чого суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання дитини; сина - ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.
Враховуючи викладене, вважають, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року є законним, ухваленим судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, є обґрунтованим та таким, що ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
Також заперечують проти виклику та долиту свідків у судовому засіданні, оскільки предмет позову чітко визначений позивачем - це стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Позивач не ставить питання, наприклад, як встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, чи поділ майна, чи спадкування, саме в таких випадках виклик і допит свідків міг би бути доцільним. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину до досягнення нею повноліття та піклуватись про неї чітко визначений ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. Аліменти не стягуються за минулий період, а від дня подачі позову.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись ст.7 СК України відповідно до якого - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, врахував матеріальне становище сторін, інші обставини, що мають істотне значення для вирішення справи, зокрема те, що витрати на утримання дитини батьки повинні нести в рівних частках, та те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вважав, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, з негайним стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що від травня 2006 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 . 
Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено, що внаслідок того, що стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 значно погіршилися, ОСОБА_1 від 2017 року почав проживати окремо від сім`ї, у них фактично припинилися будь-які подружні відносини та вони перестали вести спільне господарство. 
Так, на утримання спільної дитини ОСОБА_2 несе витрати, оскільки необхідно оплачувати харчування та придбання медикаментів, витрати на навчання та відвідування спортивних секцій, витрати на розвиваючу та навчальну літературу, сплачувати комунальні послуги, медичний огляд та лікування, витрати на придбання одягу. 
Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).
Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Під час розгляду спору сторонами не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між ними не досягнуто. Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості і щодо способів виконання кожним із них обов`язку утримувати дитину.
Згідно змісту ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь-кого одного з них.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України).
Згідно з приписами ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
За ч.1 ст.27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України.
Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.
Таким чином, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача незалежно від характеру доходу платника та способу його одержання.
За ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки.
Отже, на підставі викладеного, керуючись ст.7 Сімейного кодексу України відповідно до якого - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
За ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення  з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, з негайним стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.
 
Головуючий:  

Судді: