ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року	Львів	Справа № 260/1033/23 пров. № А/857/11861/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Запотічного І.І.,
суддів:                                                             Глушка І.В., Довгої О.І. 
при секретарі судового засідання:            Паславському Д.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі № 260/1033/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про зобов`язання вчинити дії, -
                                           В С Т А Н О В И В:
22.02.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в якому просив: зобов`язати Хустський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки визнати ОСОБА_1 таким, що підлягає звільненню у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років); зобов`язати Міністерство оборони України військову частина НОМЕР_1 визнати ОСОБА_1 таким, що підлягає звільненню у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).
Позов обґрунтовує тим, що 08.08.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив достроково звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до ч.4 п.2 пп. Г ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). Такий рапорт було передано Хустському РТЦК та СП для розгляду. Хустським РТЦК та СП позивача усно повідомлено, що рапорт розглянуто та відмовлено у достроковому звільненні позивача у запас за сімейними обставинами. Позивач вказує, що являється єдиною особою, яка самостійно виховує неповнолітню дочку – ОСОБА_2 . Вважає, що така обставина є підставою для визнання його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, а тому на його думку дії відповідача щодо усної відмови у достроковому звільненні позивача у запас за сімейними обставинами відповідно ч. 4 п. 2 пп. Г. ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують неповнолітню дитини віком до 18 років) є незаконними та такими, що порушують права та інтереси позивача, а також права та інтереси неповнолітньої дитини.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 визнати ОСОБА_1 таким, що підлягає звільненню у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач- військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що суд першої інстанції не зазначив, які саме докази належним чином посвідчують обставини виховання позивачем малолітньої дочки без участі її матері. Так, матеріали справи не містять доказів перебування матері за кордоном, позбавлення її батьківських прав та/або визнання її недієздатною, доказів притягнення матері до відповідальності за недбале ставлення до батьківського обов`язку. Вважає, що  суд першої інстанції необгрунтовано та безпідставно визнав обставину самостійного виховання малолітньої дитини позивачем лише на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27.06.2022 у справі № 309/1998/22, яке не містить встановлених та доведених обставин самостійного виховання ОСОБА_1 малолітньої дочки. При цьому, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення посилаючись на недопустимий доказ - заяву ОСОБА_3 від 14.09.2022 № 8773 про відмову від виконання материнського обов`язку, що є нікчемним у силу закону. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
06.09.2023 на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Військової частини НОМЕР_1 .
Представник позивача в судовому засіданні заперечує доводи апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення.
Інші учасники в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 24.02.2022 призвано Хустським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України згідно Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 та «Про загальну мобілізацію» від 25.02.2022 №69/2022.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.02.2022 №3 призваного по мобілізації старшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 , який прибув з Хустського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, призначено на посаду командира стрілецького взводу стрілецької роти, з 26.02.2022 останнього зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення і вважається таким, що з 26.02.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.
08.08.2022 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив достроково звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).
Вказаний рапорт отримано відповідачем 1, що підтверджується відміткою про вхідну кореспонденцію (штамп на рапорті про отримання від 08.08.2022 року).
17 січня 2023 року позивач повторно звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом, в якому просив достроково звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).
Вказані рапорти розглянуто Військовою частиною НОМЕР_1 та в усному порядку відмовлено позивачеві у достроковому звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає звільненню у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років).
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.
Разом з тим, Закон України «Про військову службу і військовий обов`язок» №2232-ХІІ від 25.03.1992 (Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-XII передбачені наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.
Крім того, на момент розгляду даної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з самостійним вихованням дитину (дітей) віком до 18 років.
Даючи оцінку таким обставинам справи, апеляційний суд зазначає наступне.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Згідно з абз. 12 пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом з тим, відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з пунктом 251 Положення, в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.
Відповідно до пункту 260 Положення, під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Згідно з пунктом 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Відповідно до абзацу 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Крім цього, додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п.5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Оглядаючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач, подавши рапорти про звільнення з військової служби, надав: рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 27.06.2022 року (цивільна справа №309/1998/22) відповідно до якого шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - розірвано, неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на самостійному утриманні та вихованні батька ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 27.07.2022 року; довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , №5092 від 26.07.2022 року, відповідно до якої до складу сім`ї позивача входять: ОСОБА_4 -син, ОСОБА_5 -син, ОСОБА_2 -дочка; акт обстеження житлово-побутових умов від 26.07.2022 року, яким встановлено, що позивач, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . та фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 . Разом із позивачем за вказаною фактичною адресою проживає його неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 3 пояснень сусідів встановлено, що позивач проживаючи за адресою АДРЕСА_2 , разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , постійно доглядає за дитиною, матеріально забезпечує, займається її вихованням, сприяє розширенню її кругозору і світогляду, здійснює всі необхідні можливості для оздоровлення та належного відпочинку дитини; довідку від 15.09.2022 року №124, якою встановлено що з 01.09.2022 року ОСОБА_4 - син позивача, почав навчання на денній формі Львівського інституту ПрАТ «ВНЗ «МАУП» за спеціальністю «Менеджмент»; довідку №120 від 12.10.2022 року, якою підтверджено, що ОСОБА_5 - син позивача, є студентом ІІ курсу медичного факультету Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького (денна, контрактна форма навчання); висновок від 15.06.2022 року №717, яким рекомендовано колишній дружині позивача - ОСОБА_3 соціальні послуги: отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, оскільки вона має діагноз – гіпертонічну хворобу ІІ ступеню; заяву №8773, якою колишня дружина повідомила позивача письмово, що відмовляється брати участь у вихованні та утриманні малолітньої дочки, у зв`язку з її виїздом за кордон на постійне місце проживання з новою сім`єю; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Хустського районного управління юстиції у Закарпатській області - 08.11.2013 року, яким підтверджено смерть батька позивача – ОСОБА_6 ; свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 виданого Хустським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Закарпатської області - 28.11.2018 року, яким підтверджено смерть матері позивача – ОСОБА_7 .
Крім того, згідно заяви ОСОБА_3 від 14.09.2022 така відмовляється брати участь у вихованні та утриманні дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання з новою сім`єю. Така заява є нотаріально засвідченою та свідчить про небажання матері брати участь у вихованні дитини.
Апелянт в скарзі посилається на те, що мати неповнолітньої доньки ОСОБА_3 не позбавлена батьківських прав, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, виховання дитини, а також зобов`язана доглядати за дитиною на час проходження військової служби позивачем, на що суд першої інстанції не звернув увагу.
Колегія суддів вважає такі твердження апелянта помилковими з огляду на те, що підставою звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами є саме самостійне виховання дитини (дітей) віком до 18 років. При цьому, законом не передбачено необхідність позбавлення батьких прав одного з батьків. Крім того, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 27.06.2022 року у справі №309/1998/22, яке набрало законної сили 27.07.2022, ухвалено неповнолітню доньку ОСОБА_2 залишити на самостійному утриманні та вихованні батька – ОСОБА_1 .
Отже, з огляду на розірвання шлюбу, відмову матері брати участь у вихованні та утриманні дитини, враховуючи рішення суду від 27.06.2022 року у справі №309/1998/22 та те, що дитина потребує постійного догляду, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  241, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
                                                 П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року у справі № 260/1033/23 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	О. І. Довга  	
Повне судове рішення складено 29.09.2023