12.07.23
22-ц/812/578/23
Справа № 482/199/22 Головуючий у 1-й інстанції Сергієнко С. А.
Провадження № 22ц/812/578/23 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

12 липня 2023 року                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Серебрякової Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Андрієнко Л. Д.,
за участю: представника відповідача – Коваля О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
Акціонерного товариства «Сенс Банк»
(далі – АТ «Сенс Банк»)
на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Сергієнка С. А. в залі судових засідань в місті Нова Одеса Миколаївської області о 8 годині 50 хвилині зі складанням 24 березня 2023 року його повного тексту, по справі 
за позовом 
АТ «Альфа Банк», назва якого змінена на АТ «Сенс Банк»,
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа – ОСОБА_3 ,
про звернення стягнення на іпотечне майно,

В С Т А Н О В И Л А: 

16 лютого 2022 року АТ «Альфа Банк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення у розмірі 56 511, 33 доларів США заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки – будинок АДРЕСА_1 шляхом проведення публічних торгів з початковою ціною, встановленою суб`єктом оціночної діяльності на час проведення виконавчих дій.
В обґрунтування позову посилався на те, що позичальник ОСОБА_3 за кредитним договором від 30 липня 2008 року, укладеним з АТ «Укрсоцбанк», який реорганізовано шляхом приєднання 10 вересня 2019 року до АТ «Альфа Банк», не виконує свої кредитні зобов`язання, внаслідок чого станом на 8 лютого 2022 року виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами, яку позивач хоче стягнути за рахунок отриманого від майнового поручителя ОСОБА_4 за договором іпотеки предмету іпотеки – будинку АДРЕСА_1 .
3 квітня 2012 року первісним кредитором отримано відомості про смерть майнового поручителя ОСОБА_4 2 січня 2012 року, після чого банком до нотаріальної контори 2 жовтня 2012 року направлена вимога (претензія) до його спадкоємців. 
22 січня 2021 року нотаріальною конторою повідомлено позивача про видачу спадкоємцям померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтва про право на спадщину, але не повідомлено хто саме прийняв спадщину та на яку спадкову масу видано свідоцтво. Внаслідок цього банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно, враховуючи положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», до усіх відомих йому спадкоємців, які відносяться до першої черги, а саме: дружини померлого ОСОБА_2 та доньки померлого ОСОБА_1 ..
На подану банком позовну заяву відповідачками та третьою особою надано відзив, у якому вони просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк на звернення кредитора до спадкоємців з претензією, а надані ним докази не заслуговують на увагу, так як сума боргу стягнута достроково за рішенням суду від 9 грудня 2011 року.
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2023 року у задоволенні позову АТ «Альфа Банк» відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачем, як кредитором, пропущений строк на пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, який є присічним та позбавляє його права на задоволення своїх вимог.
В апеляційній скарзі представник позивача АТ «Сенс Банк», назва якого змінена з АТ «Альфа Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права при розгляді справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених ним в якості обґрунтування позову.
У скарзі також зазначив, що судом першої інстанції невірно розтлумачені норми спадкового права, оскільки предметом позову банка є звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємців іпотекодавця, а не стягнення суми боргу зі спадкодаємців позичальника. Тому застосування судом першої інстанції до правовідносин, які виникли між учасниками справи, статті 1281 ЦК України, як преклюзивного строку до вимоги кредитора, яка пред`явлена ним до спадкоємців, є помилковою, оскільки ці строки не застосовуються у випадку смерті іпотекодавця, відмінного від боржника, до його правонаступників в порядку спадкування. 
Відповідачками та третьою особою відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
За матеріалами справи судом встановлено, що 30 липня 2008 року між третьою особою ОСОБА_3 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», назва якого у 2019 році змінена на АТ «Сенс Банк», укладено договір кредиту №641/4-350, за яким третя особа, як позичальник, отримав 22 400 доларів США кредитних коштів, зі сплатою 14% річних та комісії зі строком їх повернення до 10 липня 2018 року. Позичальник зобов`язався до сплати щомісячного платежу у розмірі 187 доларів США, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам та винагороді (т.1 а.с.19-23, 180-183). 
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою, 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодатель ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому житло у вигляді будинку АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано ним в період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 .. Договір посвідчено нотаріально і відомості за ним внесені до відповідних реєстрів (т.1 а.с.24-30, 83).
Починаючи з 2010 року позичальник ОСОБА_3 належно умови договору кредиту не виконував,  внаслідок чого у нього станом на 16 листопада 2010 року склалася заборгованість в сумі 22 591,86 доларів США. За наявності такого боргу первісний кредитор в грудні 2010 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , як позичальника, та його поручителя ОСОБА_4 про дострокове стягнення з них суми кредитної заборгованості у солідарному порядку, посилаючись на його право як кредитора вимагати від позичальника та його поручителя дострокового виконання зобов`язань за договором із погашенням заборгованості за тілом кредиту, процентами та штрафними санкціями.
У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу – до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами – стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.
Враховуючи наведене та посилаючись на частину 2 статті 1054, частину 2 статті 1050 ЦК України, згідно з якими кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, банк у поданому ним в 2010 році позові нарахував заборгованість за зобов`язаннями за договором, як за простроченими, так і за поточними платежами, та до суду пред`явив вимогу про стягнення у солідарному порядку з позичальника та поручителя суми боргу в загальному розмірі 22 591,86 доларів США, еквівалентному 179 214 грн станом на 16 листопада 2010 року, в тому числі повної суми боргу за тілом кредиту 19 714,64 долара США (т.1 а.с.106-110, 139-140). Відтак, подавши позов, змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом дострокового повернення усієї суми кредиту.
За рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2011 року, яке скасовано в частині на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2011 року з постановленням нового, ухвалено про дострокове стягнення на користь банку з позичальника ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_4 за укладеним договором кредиту від 30 липня 2008 року загальну суму боргу в еквівалентному розмірі 179 214 грн (т.1 а.с.106-110, 139-140).
Рішення суду від 9 листопада 2011 року набрало законної сили, знаходилося на виконанні, але третьою особою, як позичальником, та його поручителем до наступного часу не виконано (т.1 а.с.105, 110-111). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 іпотекодатель та поручитель ОСОБА_4 помер, та після його смерті спадщину, яка відкрилася, прийняла відповідачка ОСОБА_1 , як донька померлого, отримавши 21 жовтня 2016 року свідоцтво на спадщину за законом у виді земельної ділянки. Дружина померлого ОСОБА_2 відмовилася від спадщини та повідомила нотаріуса, що усе спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця, який був її чоловіком, є його особистою власністю, і тому на виділ частки вона, як подружжя, у відповідності до статей 6—67, 68-71 СК України, не претендує. Свідоцтво на спадщину по закону або свідоцтво про право власності на майно, яке належало на праві спільної сумісної власності подружжя, на іпотечне майно, яким є будинок АДРЕСА_1 , не видано (т.1 а.с.66-67, 82, 117, 132).
Враховуючи невиконання рішення суду та смерть поручителя, який одночасно є і майновим поручителем, банк 2 жовтня 2012 року звернувся до нотаріальної контори з вимогою-претензією до спадкоємців померлого, та у подальшому 16 лютого 2022 року до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просив звернути стягнення у межах заборгованості за тілом кредитом в сумі 19714, 64 долара США та за відсотками в сумі 36796, 69 доларів США , які нараховані ним, як в межах судового рішення від 9 листопада 2011 року, так і після нього.
За наведених обставин та аналізуючи заявлені банком позовні вимоги, суд першої інстанції в процесі розгляду справи не врахував, що підстави для продовження нарахування відсотків, як і будь-яких інших сум за договором кредиту, і як наслідок для звернення стягнення в межах нарахованих сум, після судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, є такими, що суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеним нею у постанові від 28 березня 2018 року №1410цс18 при розгляді справи №444/9519/12.
У цій постанові Великою Палатою визначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов`язання.
Між тим, звертаючись до суду та обґрунтовуючи поданий у даній цивільній справі позов, АТ «Альфа Банк», назва якого змінена на АТ «Сенс Банк», вважав за можливе пред`явити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки не тільки в рахунок боргу, який стягнуто із позичальника та його поручителя за рішенням суду, а додатково нарахувати суми, після стягнення заборгованості, незважаючи на те, що строк виконання основного зобов`язання наступив і відсутні підстави для нарахування позичальнику додаткових сум за його умовами. Внаслідок цього вимоги банка в частині звернення стягнення на іпотечне майно в межах сум, які нараховані ним після настання строку виконання зобов`язання за договором та рішення суду, є необґрунтованими. 
За наведеного, колегія суддів доходить висновку, що на час звернення до суду у банка є право на звернення стягнення на предмет іпотеки виключно в межах заборгованості за договором кредиту, яка стягнута з позичальника та його поручителя в солідарному порядку на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 9 листопада 2011 року.
В той же час, з огляду на право банка вимагати звернення в межах визначеної судовим рішенням від 9 листопада 2011 року суми за цим позовом, в процесі його розгляду відповідачками та третьою особою у письмовому відзиву подано заяву про застосування до пред`явлених вимог АТ «Альфа Банк», назва якого змінена на АТ «Сенс Банк» строку, який на їх думку пропущений банком за претензією у відповідності до статті 1281 ЦК України, та у судовому процесі суду апеляційної інстанції при перегляді рішення суду за апеляційною скаргою, у якій кредитором чітко визначений предмет поданого ним позову, представником відповідачки заявлено про застосування позовної давності, з посиланням на те, що банком вона пропущена без поважних причин, а тому втрачено право на захист свого порушеного інтересу.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 статті 261 ЦК України). 
При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від цього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі №3-23гс14).
Відповідно до частин 2 і 3 статті 264, частини 1 статті 265 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Тобто позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позові. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
За правовими висновками, що викладені Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року при розгляді справи №544/525/15ц, на яку є посилання Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року при розгляді справи №183/183/16ц та у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи №523/10225/15ц, визначено, що перебіг строку позовної давності не перериває й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. 
Ці висновки узгоджують і з правовим висновком, до якого дійшла ВП ВС у своєї постанові від 14 червня 2023 року при розгляді справи №755/13805/16-ц, що переривання позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Предметом же спору у даній справі є звернення стягнення на іпотечне майно, та його пред`явлено кредитором до спадкоємців іпотекодателя, який був відмінним від позичальника. В той же час у справі, яка вже вирішена судом з ухваленням судового рішення, що набрало чинності, був інший предмет спору – стягнення заборгованості за кредитним договором та його було пред`явлено до позичальника та його поручителя, який одночасно був і майновим поручителем.
Сама вимога про звернення стягнення на іпотеку (заставу) «піддається» окремому впливу позовної давності. До неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимоги про звернення стягнення на заставлене майно поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
Тобто вимога про стягнення заборгованості за договором та вимога про звернення стягнення цієї заборгованості на іпотечне майно до боржників, які є позичальниками, поручителями та майновими поручителями, повинна пред`являтися кредитором з огляду на окреме застосування до кожної з них правил позовної давності, без можливості її переривання за однією вимогою при пред`явленні позову за іншою вимогою.
За наведеного та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що звернення банка до суду із позовом до позичальника ОСОБА_3  та його поручителя ОСОБА_4 , який одночасно є і майновим поручителем, про стягнення заборгованості за договором кредитну в грудні 2010 року, рішення за яким є не виконаним, не  стала підставою для поновлення позовної давності за іншим предметом спору з іншими матеріально-правовими підставами, яким є позов АТ «Сенс Банк» про звернення стягнення на майно, що пред`явлено ним до правонаступників тієї же особи, яка  є поручителем та майновим поручителем.  
Відтак, пред`явивши повторно позов 16 лютого 2022 року до правонаступників іпотекодателя, яким є спадкоємець та дружина померлого, АТ «Сенс Банк» пред`явив його за межами позовної давності, про застосування якої просили відповідачки. 
Суд наведене не врахував і ухвалив помилкове рішення про відмову у позові за наслідками пропуску строку, встановленого статтею 1281 ЦК України. 
За такого рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовити в частині звернення стягнення в межах заборгованості, яка стягнута за рішенням суду, за пропуском позовної давності, а в частині звернення стягнення в межах заборгованості, яка нарахована вже після судового рішення, за необґрунтованістю.
На підставі положень статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не має. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» - задовольнити частково.
Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2023 року – скасувати  та ухвалити нове, яким позов АТ «Альфа Банк», назва якого змінена на АТ «Сенс Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на іпотечне майно – залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                 О. О. Ямкова
Судді                                                  Т. В. Серебрякової
                                                               О. В. Локтіонова