Постанова
Іменем України
 
15 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/4170/20
провадження № 61-3420св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаря Антона Вікторовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 07 вересня 2022 року у складі судді Кириленко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Олійника В. І., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що відповідач не забезпечує доньку необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її розвиток як складову виховання та в добровільному порядку не сплачує аліменти на утримання доньки.
Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з 
ОСОБА_2 з липня 2006 року по грудень 2007 року, під час якого 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька - ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що після розлучення з ОСОБА_2 їх спільна донька проживає разом з нею та знаходиться повністю на її утриманні, відповідач з 2007 року не виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться станом здоров`я доньки, фізичним, духовним та моральним розвитком дитини, не піклується про неї,  не бере участі у її вихованні, просила позов задовольнити.
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання періодичних та систематичних побачень, можливості відвідування дитиною місця проживання батька із можливістю залишатися на ніч без участі матері та сторонніх осіб, а також можливості спільного відпочинку за попереднім узгодженням місця та часу такого відпочинку, встановити час та дні для зустрічей ОСОБА_2 із донькою: кожні 2, 4 вихідні щомісяця та один день серед тижня, виходячи зі звичайних занять дитини та графіку її навчання у школі з 15.00 год. до 20.00 год. за місцем фактичного проживання батька без присутності матері, безперешкодне проведення відпустки та спільного відпочинку батька із донькою, встановити необмежене спілкування ОСОБА_2 із донькою особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після розірвання шлюбу у них з колишньою дружиною склалися недружні відносини і вона була проти його спілкування з малолітньою донькою. Коли доньки подорослішала, він почав робити спроби зустрітися з нею та брати участь у її вихованні, спілкуватися у соціальних мережах, цікавитись її життям, проте у зв`язку з цим між ним і колишньою дружиною виникла чергова суперечка і вона заборонила доньці спілкуватися з ним. На початку 2020 року він дізнався, що ОСОБА_1 вирішила позбавити його батьківських прав, хоча сама чинила йому перешкоди в спілкуванні та вихованні дитини. 
15 липня 2020 року він звертався до Служби у справах дітей із заявою про визначення способів участі у вихованні дитини, однак йому повідомили, що розгляд цього питання відкладено до вирішення справи щодо позбавлення батьківських прав. 
З огляду на вказане просить задовольнити зустрічний позов.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання періодичних побачень та можливості спілкування з дитиною.
В іншій частині зустрічного позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали цивільної справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від виховання доньки ОСОБА_5 , що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав.
Також суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні зустрічного позову в частині встановлення способів участі ОСОБА_2 з неповнолітньою ОСОБА_5 у вигляді зустрічей кожні 2, 4 вихідні щомісяця та один день серед тижня з 15 до 20 год. з можливістю залишатися на ніч, у зв`язку із  відсутністю доказів того, що вказаний графік є прийнятним як для позивача по зустрічному позову, який на даний час є мобілізованим та перебуває на військовій службі, так і для неповнолітньої ОСОБА_5 , яка навчається, має відповідний режим навчання та відпочинку і яка, крім того, тривалий час батька фактично не знала та не спілкувалась з ним, внаслідок чого у неї на даний час не сформований емоційний зв`язок з батьком і для його встановлення необхідний певний час.
Разом з тим, суди вважали, що права позивача за зустрічним позовом на спілкування з донькою підлягають захисту шляхом зобов`язання 
ОСОБА_1 , яка в порушення статті 157 СК України заперечує проти спілкування батька з донькою, усунути перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , з можливістю надання періодичних побачень та спілкування з дитиною, що сприятиме налагодженню відносин між ними.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаря А. В. на рішення Святошинського районного суду м. Києва 
від 07 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 01 лютого 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бондар А. В., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі 
№ 459/3411/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували свідоме ухилення відповідача за первісним позовом від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, не надали оцінки довідці з виконавчої служби від 28 жовтня 2021 року про те, що станом на 01 листопада 2021 року заборгованість зі сплати аліментів становила 282 912,64 грн, а з урахуванням штрафу - 359 903,03 грн. Крім того, враховуючи, що сторони проживають в одному районі, відповідач жодного разу не намагався встановити зв`язок з донькою та взагалі не звертався до служби у справах дітей у разі вчинення позивачкою перешкод у спілкуванні з дитиною.
 
Вважає, що в даному випадку суд повинен був виходити в першу чергу з інтересів дитини, яка майже з 2007 року не знала батька. Суди не врахували, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
 
Крім того, лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
 
Також вказує, що відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів щодо чинення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною, навпаки, це відповідач не виявляв бажання зустрічатися з дитиною.
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 є матір`ю, а ОСОБА_2 - батьком неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 29 липня 2006 року, який 27 грудня 2007 року був розірваний, що підтверджується копією рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2007 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 27 грудня 
2007 року.
З характеристики СЗШ № 253 Святошинського району м. Києва вбачається, що вихованням ОСОБА_4 займається мати, батько ОСОБА_2 батьківські збори не відвідував, навчанням доньки не цікавився.
З нотаріально посвідченої заяви вбачається, що ОСОБА_2 13 жовтня 2018 року надавав згоду на перетинання державного кордону неповнолітньою донькою ОСОБА_5 в період з 01 листопада 2018 року по 01 листопада 2019 року з метою відпочинку та оздоровлення.
Відповідно до довідки-розрахунку, виданої Святошинським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів з 01 жовтня 2010 року по 01 листопада 2021 року становить 282 912,64 грн. 
16 вересня 2020 року Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією виготовлено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки він вихованням, утриманням дитини практично не займався, у доньки не сформований емоційний зв`язок з батьком через його тривалу відсутність у її житті, вихованням та утриманням доньки займається мати, ОСОБА_1 .
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
Щодо первісного позову про позбавлення батьківських прав
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України
від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Судами попередніх інстанцій враховано, що ОСОБА_2 звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення способів участі у вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка залишена без розгляду до прийняття судом рішення у цивільній справі щодо позбавлення батьківських прав.
У відповіді на лист Служби у справах дітей та сім`ї від 21 квітня 2020 року ОСОБА_2 зазначив, що намагався брати участь у вихованні доньки, проте колишня дружина була категорично проти їх зустрічей.
Згідно доданих до матеріалів справи документів ОСОБА_2 на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, періодично сплачував аліменти на утримання доньки.
З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_2 по 29 березня 
2017 року постійно був офіційно працевлаштований, працював водієм, мав позитивну характеристику.
Отже установивши, що ОСОБА_2 ще не втратив інтересу до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з нею, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані позивач за первісним позовом, ані орган опіки та піклування належно не аргументували.
Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 , який оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. 
Отже, суд обґрунтовано не погодився з вказаним висновком органу опіки та піклування, що відповідає положенням частини шостої статті 19 СК України.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня
2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, як правильно встановили суди, у справі не встановлено.
Отже, відмова судом у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який бажає брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, відповідає якнайкращим інтересам дитини, що спростовує доводи касаційної скарги у відповідній частині.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 
2023 року у справі № 443/643/21 (провадження № 61-12609св22), від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний  і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), 
від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження 
№ 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі 
№ 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Посилання касаційної скарги на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), є безпідставним, так як у вказаній справі встановлені різні фактичні обставини справи, відмінні від тих, які встановлені в судових рішеннях суду у справі, що переглядається. Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але за різних фактичних обставин, не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Щодо зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22).
Оскільки батько та мати мають рівні права та обов`язки, то колегія суддів Верховного Суду, виходячи з принципу рівності батьків у реалізації їх права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що права позивача за зустрічним позовом на спілкування з донькою підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з можливістю надання періодичних побачень та спілкування з дитиною, що сприятиме налагодженню відносин між ними.
При цьому, суди обґрунтовано зазначили про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині встановлення способів участі ОСОБА_2 з неповнолітньою ОСОБА_5 у вигляді зустрічей кожні 2, 4 вихідні щомісяця та один день серед тижня з 15 до 20 год. з можливістю залишатися на ніч, оскільки суду не надано доказів того, що вказаний графік є прийнятним як для позивача по зустрічному позову, який на даний час є мобілізованим та перебуває на військовій службі, так і для неповнолітньої ОСОБА_5 , яка навчається, має відповідний режим навчання та відпочинку і яка, крім того, тривалий час батька фактично не знала та не спілкувалась з ним, внаслідок чого у неї на даний час не сформований емоційний зв`язок з батьком і для його встановлення потрібен певний час.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Отже, суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бондаря Антона Вікторовича залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович