ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року 
м.Черкаси   

Справа № 705/4216/22		
Провадження № 22-ц/821/978/23		
категорія:   301000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І., 
суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,
секретаря - Ярошенка Б. М.,

учасники справи: 
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції  апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – адвоката Цімохи Ростислава Руслановича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, у складі судді Годік Л.С., -

в с т а н о в и в :

31 жовтня 2022 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 03.08.1992 року між ними та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Дане нерухоме майно належить на праві приватної власності  ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 серпня 1987 року.
Вказують, що вони з ОСОБА_5 домовилися про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, сплатили йому повну вартість 1/2 частини будинку в сумі 6 000 (шість тисяч) карбованців. На підтвердження правочину ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу до серпня 1993 року, так як відпустка в якій він перебував добігала до кінця, тому вони по обопільній згоді домовилися всі нотаріальні дії вчинити у наступну його відпустку.
Зазначають, що залишилися проживати в 1/2 частині житлового будинку, а ОСОБА_5 , отримавши від них повний розрахунок (при свідках ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) за належну йому частину житлового будинку взяв на себе зобов`язання, що нотаріальне оформлення відбудеться в серпні 1993 року. Нотаріальний договір купівлі-продажу між ними не складався і угода ніде не реєструвалась.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли його діти ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , котрий є відповідач у даній справі, в рівних частках кожен.
ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку та практично відразу подарувала належну їй частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 невідомій особі. В подальшому дана частина житлового будинку знову була відчужена і співвласником іншої 1/2 частини став ОСОБА_4 , який виділив свою частку в натурі та зруйнував, про що свідчить висновок, щодо технічної можливості поділу від 29.09.2021 року.
На іншу частину 1/2 частини житлового будинку відповідач по справі так і не отримав свідоцтво про право на спадщину.
31.05.2005 вони зверталися з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі продажу дійсним та визнання права власності на 1/2 частину будинку. В ході розгляду даної справи судом було витребувано спадкову справу після смерті ОСОБА_5 та з`ясовано, що спадкоємцями після його смерті є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . Судом було повідомлено спадкоємця ОСОБА_3 про розгляд даної справи і на адресу суду прийшла телеграма, щоб розгляд справи проводили у його відсутність та, що він покладається на думку суду. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2005 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
19.10.2021 вони звернулися до Уманського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про виділ належної їм частки в натурі. У відповідь відповідач надіслав відзив з якого слідувало, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області рішення було скасоване та передане на новий розгляд до Уманського міськрайонного суду, але в зв`язку з тим що їх ніхто не повідомляв про розгляд даної справи в суді, а довіреність на представництво від їхнього імені була на адвоката Мельника О.Ф., який також не повідомив їх про новий розгляд їхнього позову до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі- продажу дійсним та визнання права власності на 1/2 частину будинку, даний позов був залишений без розгляду. 
Посилаючися, на те що на час звернення із позовом у них виникла ситуація, котра порушує їх права, оскільки в даному будинку вони проживають з 1992 року по даний час, повністю розрахувалися з покійним власником та досягли всіх інших істотних умов договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а сам відповідач, котрий є спадкоємцем даної частини будинку не оформляє право власності на спадкове майно, тому оформити договір купівлю продажі на спірну частину житлового будинку через нотаріальну контору є неможливим.
На підставі наведеного, позивачі просили суд ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03.08.1992 року між ними ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виконаним та дійсним; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням  Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року позов задоволено.
Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03.08.1992 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виконаним та дійсним.
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду мотивовано тим, що позивачі не уклали своєчасно договір купівлі-продажу у відповідності із вимогами ст. 657 ЦК України, оскільки були впевнені, що відповідач виконає свої зобов’язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, але фактично між позивачами та ОСОБА_5 по справі відбувся договір купівлі-продажу вище вказаного майна, так як позивачі сплатили обумовлену вартість майна, що не заперечується учасниками процесу, позивачі прийняли майно, почали ним користуватися і розпоряджатися як власники на протязі тривалого часу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 – адвокат Цімоха Р.Р., посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, просив суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 року та ухвали нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про позбавлення скаржника права власності на 1/2 частину майна, не залучивши його до участі у справі.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності відповідача ОСОБА_3 на будь-яку частку у будинку АДРЕСА_1 .
Вказує, що суд не перевірив хто дійсно є власником спірного майна, чи не порушуються оскаржуваним рішенням права третіх осіб.
Крім того, суд не тільки не мав права своїм рішенням позбавити особу її права власності на майно таємно від цієї особи, але й не наділений правом визнавати дійсим – усний, нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна.
Посилається на те, що у позовній заяві доводи про укладення усного, нотаріально не посвідченого договору купів-продажу нерухомого майна – не підтверджені належними доказами. Тому відсутні правові підстави для визнання такого договору дійсним.
Крім того, однією із умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Звертаючись із вказаним позовом, позивачі зазначали, що вони з відповідачем домовилися нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу частини будинку, але відповідач нібито ухиляється. При цьому жодного доказу ухилення відповідача, який не є власником спірного нерухомого майна, від посвідчення договору – позивачі місцевому суду не надали.
Судові витрати, які поніс апелянт, складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, які просив стягнути з позивачів.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – адвоката Цімохи Р.Р., який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 22 червня 2023 року, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважаючи доводи викладені в апеляційній скарзі необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю та закрити провадження у справі.
Обгрнтування відзиву аналогічне змісту позовних вимог, крім того, вказують, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 березня 2019 року виділено ОСОБА_4 1/2 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на житловий будинок до складу якого входять приміщення 2-1 кімната площею 9,8 кв.м., 2-2 кімната площею 17,2 кв.м., загальною площею 27 кв.м, житловою площею 27 кв.м, що утворений в результаті виділу належної йому ОСОБА_4 1/2 частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок, по АДРЕСА_1 та припинено право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
В подальшому 10.07.2019 ОСОБА_4 зареєстрував виділену частку житлового будинку, як окремий об`єкт згідно рішення Уманського міськрайонного суду справа №705/2976/18, при цьому не змінивши адресу утвореному об`єкту в результаті виділу, а реєстрація права власності відбулася на адресу, де ще існувала 1/2 частки житлового будинку, що належить ОСОБА_3 . 
Вказують, що всі твердження скаржника щодо одноособового володіння вказаним житловим будинком не знаходять свого підтвердження вбачаючи з встановлених фактів котрі містяться у рішення суду у справі № 705/2976/18.
Вважають, що скаржник являється лише титульним власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки самостійно зруйнував належний йому житловий будинок та не володіє майном, право власності на яке зареєстроване за ним в Єдиному реєстрі речового права, оскільки запис про знищене майно видаляється лише за заявою власника, а сам власник не вчиняє таких дій, примусити його є не можливим, зважаючи на це він датою реєстрації права власності може вводити суд в оману.
Щодо суми судових витрат, котрі становлять 15 000 грн, зазначають, що вирішуючи питання розполіду судових витрат, суд має враховувати, що розмір витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмету спору. Просять врахувати конкретні обставини справи, зокрема ціну позову та зазначають, що суд може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Крім того, вважають, що скаржник немає відношення до розгляду даної справи, тому просять апеляційне провадження закрити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
       
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.1993, спадкоємцями майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_3 (а.с.20).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_4 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Уманського міськрайонного суду від 11.03.2019, по справі №705/2976/18. Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/4 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Уманського міськрайонного суду від 16.12.2005 року. Також, власником 1/2 частки вищевказаного будинку є ОСОБА_9 , дата внесення запису: 24.03.2009, дата реєстрації 31.07.2017, підстава для реєстрації не зазначена (а.с.22-24).
Матеріали справи містять копію рішення Уманського міськрайонного суду Черкаська області від 16 грудня 2005 року, яким визнано договір купівлі-продажу від 13 серпня 1992 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , таким, що відбувся та визнано право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на вказану частину будинку (а.с.21).
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2015 року скасовано заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2005 року про визнання договору купівлі-продажу від 13 серпня 1992 року укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , таким, що відбувся та визнання права власності на вказану частину будинку (а.с.40).
Матеріали справи також містять копію технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 в якості власників 1/2 частки вказаного будинку зазначені ОСОБА_1 , ОСОБА_10 (а.с.26-30).
Згідно довідки Виконавчого комітету Уманської міської ради Черкаської області від 03.06.2005 № 2892 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають по АДРЕСА_1 з 1991 року і по час видачі довідки (а.с. 16).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
02.08.2023 через «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_4 – адвоката Цімохи Р.Р. про відкладення розгляду справи з підстав неможливості за станом здоров`я та перебування на лікарняному прибути в судове засідання до якого, в підтвердження вимог, не долучено жодного доказу стверджуючого обставини наведені в клопотанні.
Представник позивачів – адвокат Єременко І.В., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення даного клопотання, пославшись на те, що адвоката Цімоха Р.Р. перебував 02.08.2023 в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області.
Розглянувши клопотання представника ОСОБА_4 – адвоката Цімохи Р.Р., враховуючи думку представника позивачів – адвоката Єременко І.В. та відсутність будь-яких доказів на його підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивачів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.
Так на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР.
За змістом ст. ст. 153, 225 ЦК Української РСР, який був чинним на час, за твердженням позивачів, укладання цивільно-правового правочину (домашньої угоди) з приводу купівлі-продажу спірного майна, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно зі ст. 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.
Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР).
Відповідно до ч. 1 ст. 45, ст. 47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Таким чином, за умов виконання однією із сторін повністю або частково угоди, що потребує нотаріального посвідчення, ухилення другої сторони від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
В той же час, відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу спірного житлового будинку від 03 серпня 1992 року, який позивачі просять визнати дійсним, між позивачами та ОСОБА_5 не укладався, за їх твердженням, укладений лише в усній формі (домашня угода), в якій його сторони домовились про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу.
Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачі вказали, що згідно даного правочину вони повністю розрахувалися за 1/2 частину будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , який на час укладення належав ОСОБА_5 на праві власності, а ОСОБА_5 зобов`язався вказаний договір нотаріально посвідчити.
Також зазначили, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його спадкоємцями за законом є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Відповідно ж до долученої до позовної заяви копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.1993 вбачається, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцями майна ОСОБА_5 є його дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_3 .
Доказів того, що відповідач ОСОБА_3 оформив своє право на спадкове майно та, що він від укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ухиляється, матеріали справи не містять. 
На підтвердження вимог викладених в позовній заяві позивачами було долучено копію заяви про прийняття спадщини ОСОБА_3 від 16.09.1992, копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.07.1993 та інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєсстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11.03.2019 по справі № 705/2976/18, власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є власниками по 1/4 частини спільної часткової власності на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2005 року (внесення запису про право власності 24.03.2009).
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 березня 2019 року, яке зазначене в приведеному Державному реєстрі в якості підстави для державної реєстрації, виділено ОСОБА_4 1/2 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , що складається із приміщень: 2-1 – кімнати площею 9,8 кв.м, 2-2 – кімнати пощею 17,2 кв.м, загальною площею – 27,0 кв.м, як окремий об`єкт нерухомого майна – житловий будинок з присвоєнням поштової адреси. Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на житловий будинок до склад якого входять 2-1 –кімната площею 9,8 кв.м, 2-2 – кімната пощею 17,2 кв.м, загальною площею – 27,0 кв.м, що утворений в результаті часткової власності житлового буинку, що розташований по АДРЕСА_1 та припинено право спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Зочним рішенням Умаського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2005 року, яке зазначене в приведеному Державному реєстрі в якості підстави для державної реєстрації, визнано договір купівлі-продажу від 13 серпня 1992 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , таким що відбувся та визнано право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на вказану частину будинку.
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2015 року заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16 грудня 2005 року скасовано.
Отже із наведеного вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці скааржнику ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який вчинив дію, що свідчить про прийняття спадщини, проте даних про отримання ним свідоцтва про право власності за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька матеріали справи не містять.
Звертаючись із вказаним позовом, позивачі зазначили відповідачем лише ОСОБА_3 , проте співвласник спірного майна, ОСОБА_4 позивачами у позовній заяві не зазначений та не залучений до розгляду справи судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений таких повноважень.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
У свою чергу ст. ст. 52 та 53 ЦПК України регламентують вступ у справу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, або не заявляють.
З огляду на зазначене визначення учасників справи, зокрема відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні висновки викладено, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Колегія суддів констатує, що оскаржуваним рішенням від 31 січня 2023 року суд першої інстанції позов задоволольнив та, зокрема, визнав договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03.08.1992 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виконаним та дійсним.
Враховуючи, що позовні вимоги стосуються нерухомого майна, будинку АДРЕСА_1 , яке належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому на права та обов`язки ОСОБА_4 , як співвласника спірного майна, може вплинути судове рішення, проте ОСОБА_4 не був залучений до участі у справі.
Отже, з урахуванням зазначеного належними відповідачами у справі, що розглядається є ОСОБА_3 та ОСОБА_11 .
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга подана ОСОБА_4 як особою, яка не брала участі у справі, проте суд вирішив питання про його права, підлягає до задоволення, рішення суду – до скасування, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Щодо правової допомоги.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов’язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       В апеляційній скарзі, датованій 19.05.2023, представник ОСОБА_4 – адвокат Цімоха Р.Р. зазначив, що витрати, які поніс апелянт, складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
       03 липня 2023 року через систему Електронний суд на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_4 – адвоката Цімохи Р.Р. про стягнення понесених судових витрат.
       До заяви на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_4 – адвокат Цімоха Р.Р. надав копію договору про надання професійної правничої допомоги від 09 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та адвокатом Цімохою Р.Р., відповідно до умов якого адвокат зобов’язується надати клієнтові професійну правничу допомогу протягом строку дії цього Договору. Також було надано додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 09.05.2023, згідно якої сторони погодили, що адвокат надає клієнту правову допомогу щодо захисту його прав в межах розгляду цивільнох справи № 705/4116/22 у Черкаському апеляційному суді ( п. 2.1.1 ) та домовились, що вартість послуг адвоката за договором про надання правової допомоги від 09.05.2023 становить 15 000 грн (п.3). Також заявником подано довідку простої письмової форми про отримання коштів № б/н від 30.06.2023, згідно якої вбачається, що адвокатом Цімохою Р.Р. було отримано грошові кошти у розмірі 15 000 грн у готівковій формі, на виконання умов укладеного між сторонами договору правової допомоги від 09.05.2023 та згідно акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 30.06.2023. З копії акту приймання-передачі № 1 до договору про надання правничовї допомоги вбачається, що адвокатом на ознайомлення з матеріалами справи № 705/4216/22 в Уманському міськрайонному суді було витрачено 1 год, вартість якої становить 1 000 грн, вивчення матеріалів справи, надання консультації щодо харатеру спірних правовідносин, аналіз тексту рішення суду першої інстанції на наявність допущених порушень при розгляді справи та ухвалені судового рішення, вичення суддової правктики в аналогічних справах – було витрачено 5 год. вартість яких становить 5 000 грн, складання тексту апеляціної скарги та її направлення до апеляційного суду адвокатом було витрачено 5 год, вартість яких становить 5 000 грн, участь у судових засіданнях апеляційного суду (незалежно від їх кількості) в режимі відеоконференції становить 3 000 грн, складення тексту та подання до апеляційного суду заяви про стягнення понесених судових витрат на правову допомогу становить 1 год. вартість якої становить 1 000 грн. а встого адвокатом було витрачено 12 год, вартість яких становить 15 000 грн.
Водночас доказів одночасного направлення копії заяви про стягнення понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції з додатками, датованої 03.07.2023, позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як і посилання на їх направлення, заява не містять.
Отже, представником скаржника в порушення вимог ст. 83 ЦПК України до заяви в суді апеляційної інстанції, не було додано доказів її направлення з додатками іншим учасникам справи, що позбавляло сторону позивачів можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно із ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Наведене узгоджється із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, від 30 червня 2022 року у справі № 640/1175/20.
Встановивши порушення представником позивача адвокатом Цімохою Р.Р. установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме не надання суду апеляційної інстанцій доказів напавлення позивачам заяви про стягнення понесених судових витрат з додатками, що позбавило позивачів можливості надати суду вмотивоване клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, суд апеляційної інстнції дійшов висновку про поверення без розгляду заяви про стягнення понесених судових витрат від 03.07.2023. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 -  384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4  - адвоката Цімохи Ростислава Руслановича  задовольнити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2023 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 03 серпня 2023 року

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак