Справа № 363/3701/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/4891/2023

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 червня  2023  року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Загороднього С.А.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольга Борисівна про визнання договору дарування недійсним,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування гаража укладеним 07.06.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування позову зазначив, що 10.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №061- 2008-1131, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 64 372,00 доларів США зі сплатою 12,45% річних за користування кредитом з терміном погашення заборгованості 10.04.2038 року. Крім того, 10.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №061-2008-1132, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 17 780,00 доларів США зі сплатою 13,45% річних за користування кредитом з терміном погашення заборгованості 10.04.2028 року. Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитними договорами №061-2008-1131 від 10.04.2008 року та №061-2008-1132 від 10.04.2008 року, між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки б/н від 11.06.2014 року та договір поруки б/н від 11.06.2014 року. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17.05.2017 року справа №363/2154/16-ц, позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суму заборгованості у розмірі 48 480,00 доларів США, що за курсом НБУ складає станом на 06.02.2014 року 382 489,47 грн. та судовий збір у розмірі 18 278,92 грн. з кожного. Вказане рішення набрало законної сили 29.05.2017 року.
17.10.2019 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Тимченко К.І. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №60340340 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитними договорами у розмірі 48 480,00 доларів США. В ході виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить нерухоме майно - гараж загальною площею 38,1 кв.м., який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, кооператив індивідуальних гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 . Крім того, під час виконавчих дій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 07.06.2017 року, подарувала вищевказаний гараж ОСОБА_2 , з яким перебуває у родинних зв`язках.
Позивач вважає, що такі дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2022 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову.
09.02.2023 року ОСОБА_1 направила відзив на апеляційну скаргу. 
09.03.2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
27.04.2023 року Київський апеляційний суд направив до Вишгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області запит щодо надання інформації про  наявність родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
22.05.2023 року до Київського апеляційного суду від Вишгородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області надійшов лист.
В судове засідання 01.06.2023 року  ОСОБА_2 та  приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 17.05.2017 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитними договорами №061-2008-1131 від 10.04.2008 року та №061-2008-1132 від 10.04.2008 року у розмірі 48 480,00 доларів США; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму заборгованості за кредитними договорами №061-2008-1131 від 10.04.2008 року та №061-2008-1132 від 10.04.2008 року у розмірі 48 480,00 доларів США; стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 18 278,92 грн., вказане рішення суду набрало законної сили 29.05.2017 року.
07.06.2017 року укладено договір дарування гаража між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований), який зареєстровано в реєстрі за №1779. Відповідно до умов договору дарувальник, розуміючи значення своїх дій щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз, подарував, а обдарований, прийняв у дарунок гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказаний гараж розташований на земельній ділянці площею 0,0025 га, кадастровий номер земельної ділянки 3221810100:01:192:0238. Договір дарування земельної ділянки, на якій розташований гараж, укладається сторонами одночасно з цим договором та посвідчується цим же нотаріусом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не доведено відсутність наміру у ОСОБА_1 досягти реальних  правових наслідків, обумовлених договором дарування гаража, а також те, що після укладення вказаного договору ОСОБА_1 продовжує користуватися вказаним гаражем. Зазначив, що  сама лише наявність судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитними договорами №061- 2008-1131 від 10.04.2008 року та №061-2008-1132 від 10.04.2008 року не може бути безумовною підставою для визнання договору дарування фіктивним і визнання його недійсним.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:
Суть позовних вимог банку в даному випадку полягала у визнанні спірного договору фраудаторним правочином, тобто таким, що було вчинено з метою уникнення від відповідальності в якості поручителя за договором кредиту.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).
У постанові від 24 липня 2019 року за результатами вирішення справи № 405/1820/17  Верховний Суд зазначав, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь близької особи після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що:
1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості;
2)  майно відчужене на підставі безвідплатного договору;
3) майно відчужене на користь близького родича;
4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження»).
Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
З матеріалів справи вбачається, що позивач довів, що підписання спірного договору відповідає більшості вищевказаних вимог, зокрема, відповідач відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь близького родича. В той же час остання умова, яка дозволяє віднести спірний договір до фраудаторного, є його вчинення з метою уникнення відповідальності шляхом створення такої ситауації, коли після відчуження майна боржник досягає становища, в якому у кредитора відсутня можливість реального стягнення заборгованості.
З точки зору колегії суддів апеляційного суду, такою ситуацією може бути встановлення відсутності у боржника активів (нерухомого майна, рухомого майна, грошових коштів, цінних паперів, майнових прав і т.д) за рахунок яких  можливе погашення заборгованості. При цьому обов`язок існування такої ситуації в даного роду справах покладається саме на позивача, адже саме він стверджує про фраудаторність правочину. 
Більш того, ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
В даній справі позивач при доведенні факту досягнення відповідачем мети у вигляді штучного позбавлення активів, за рахунок яких можливе здійснення зобов`язання, обмежився лише наданням до суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідно до якої у відповідача відсутнє інше нерухоме майно. В той же час жодного доказу стосовно наявності чи відсутності у відповідача інших активів, а саме рухомого майна, грошових коштів, цінних паперів, майнових права, тощо, за рахунок яких можливе задоволення вимоги кредитора, до суду представлено не було. 
Більш того, до суду взагалі не було представлено  жодної інформації стосовно стану виконання як відповідачем, так і ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 зобов`язань за кредитом, хоча рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року  з вказаних осіб стягнуто заборгованість  в солідарному порядку, і на даний час зі слів позивача існує виконавче провадження щодо його виконання. 
Таким чином, непредставлення до суду як документальних доказів щодо існування виконавчого провадження, так і взагалі  доказів щодо розміру заборгованості за кредитом та станом виконання вищевказаного рішення суду, позбавляє суд можливості констатувати, що після укладення оскаржуваного правочину відповідач не володіє іншими активами, за допомогою яких можливе погашення заборгованості, а також взагалі факту існування такої заборгованості. В свою чергу, це веде до висновку про недоведеність позовних вимог, що і було констатовано судом першої інстанції. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення  суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення. 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 листопада 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба
 
Судді                                                                                                            Т.О. Писана 
 
                                                                                                                     К.П. Приходько