Справа № 344/20906/21 
Провадження № 22-ц/4808/858/23 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                     Максюти І.О., Бойчука І.В.,
секретаря                 Возняк В.Д. 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Бородовського С.О. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , який  у  подальшому було уточнено, про стягнення збитків та моральної шкоди.
Позовна заява обґрунтована тим, що за час перебування в шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 січня 2020 року шлюб сторін розірвано. 13 жовтня 2020 року відповідач замінив замки вхідних дверей до квартири чим чинив її перешкоди доступу до квартири з малолітньою дитиною. Постановою Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року відповідача притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2021 року усунуто перешкоди та вселено позивачку з передачею їй ключі в спірну квартиру, яке відповідачем не виконувалось. З 13 жовтня 2020 позивачка та малолітній син здійснюють витрати на житло через незаконні дії відповідача. Зокрема, 15 жовтня 2020 року позивачка та ОСОБА_3 уклали договір оренди квартири за 6000 гривень в місяць та витрати за комунальні послуги згідно квитанції. Частину коштів позивач оплачувала переказами, а частину готівковими коштами. Загальний розмір понесених витрат становить 117 000 грн. У зв`язку з незаконними діями відповідача позивачка зазнала моральної шкоди. Позивач була змушена розшукувати житло для себе і малолітньої дитини, терпіти незручності через небезпеку залишитись з малолітньою дитиною на руках без житла та приниження, що вкрай негативно позначилось на її здоров`ї та способі життя. Моральну шкоду позивачка оцінює в 25000 гривень. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача 117000 гривень понесених збитків та 25000 гривень моральної шкоди
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 142000 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що надані позивачкою в якості письмових доказів квитанції переказу коштів через платіжні термінали не є належними і допустимими доказами в розумінні положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, оскільки вони не містять відомостей, які підлягають доказуванню зокрема, не містять дати договору, даних на виконання якого саме договору, за якою адресою об`єкту оренди проведено розрахунок, натомість в графі призначення платежу вказано переказ з карти на карту. Засвідчено нотаріально заява ОСОБА_3 за своїм змістом є заявою свідка, оскільки заявник заявляє про обставини, які йому відомі особисто, а не трактує зміст укладеного ним з позивачкою договору, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні. Оплата готівкою коштів в 2022 році не підтверджена жодними доказами.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. 
За змістом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав. 
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїми незаконними діями щодо самовільного і протиправного позбавлення позивача прав на користування житлом, в якому вона проживала, спричинив шкоду, що полягала у необхідності винайму іншого житла. Відповідачем не спростовано розрахунки позивача, що суми сплати за винайм іншого житла для проживання. Розмір моральної шкоди у сумі 25000 грн обґрунтовано тим, що самовільне виселення відповідачем її з малолітньою дитиною з житла, тривале відкрите безпідставне істотне порушення права на житло завдало позивачу моральну шкоду; порядок усталеної життєдіяльності позивача було порушено, оскільки вона була змушена шукати собі і малолітній дитині житло; здійснювати дії на захист своїх майнових житлових прав протягом тривалого періоду часу; позивач була змушена змінити порядок організації своєї і малолітньої дитини життєдіяльності. 
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_2  та   ОСОБА_1 з 05 березня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).
Відповідно до інформації № 233356318 від 19 листопада 2020 року квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем 17 листопада 2015 року.
За заявою ОСОБА_2 від 13 жовтня 2020 року розглядалась її скарга в поліцію щодо чинення перешкод відповідачем щодо недопущення позивачки з малолітньою дитиною в належну сторонам квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15).
Постановою Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2020 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення передбачено ч. 1 ст. 172-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення, яка залишена без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року (а.с.17-18).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 вересня 2021 року зобов`язано відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкод позивачці у користуванні квартирою та примусово вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 з передачею ключів (а.с.2-0-22).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с.23-24).
Згідно договору оренди житлового приміщення від 15 жовтня 2020 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позивачка орендувала квартиру загальною площею 46,1 вк.м. за адресою АДРЕСА_2 за яку сплатила орендну за 15 днів жовтня, листопад - грудень в розмірі 15000 грн, з яких 3000 грн через термінал, 12000 грн готівкою. За 2021рік Позивачем сплачено орендну плату за винайм квартири з січня по грудень в розмірі 72000 грн, з яких 44500 грн через термінал, а 27500 грн готівкою. Сплата через термінал підтверджується: - 3000 грн, платіж від 16.10.2020 року 190356; - 5600 грн, платіж від 30.12.2020 року № 48593446; - 5600 грн, платіж від 29.01.2021 року № 49985574; - 5600 грн, від 03.01.2021 року квитанція Р24А1003651628С8515; - 5600 грн, від 01.04.2021 року № 52958139; - 5600 грн, від 05.05.2021 року № 54582456; - 5500 грн, від 06.06.2021 року; - 5400 грн, від 01.09.2021 року № 60571631; - 5600грн, 06.12.2021 року №65720791. Отже сума збитків, які позивач понесла за найм житла за період 2020-2021, складає 87000 грн.
       Відповідно до договору від 01 червня 2022 року про спільні дії з метою врегулювання спору щодо усунення перешкод користування житлом відповідач та позивач склали договір, за яким відповідач в період з 01.06.2022 по 31.12.2022 сплачує на картковий рахунок позивача компенсацію витрат на проживання в сумі 5500 гривень, за що позивач прийняла обов?язок не вселятись в квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином відповідач визнав розмір витрат позивачки понесених за оренду житлового приміщення - найм квартири для її проживання з сином. 
Згідно копії квитанцій ОСОБА_2 за період з січня по травень 2022 року за оренду житла додатково понесла витрати у розмірі 30 000 грн (а.с.102-121).
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладений, зокрема у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування шкодии.
Наявність судових рішень, які набрали законної сили, встановлені обставини неправомірності дій відповідача щодо чинення перешкод позивачці у користування житловим приміщення.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.
Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що позивачкою не надані докази понесені нею витрат на оренду квартири, оскільки спростовані матеріалами справи.
Розмір збитків, завданих ОСОБА_2 внаслідок дій відповідача щодо недопуску до квартири, підтверджено укладанням договору оренди житлового приміщення від 15 жовтня 2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_3 за 6000 гривень в місяць та додатково витрати з оплати комунальних і інших послуг (а.с.26-28). Крім того, наданими нею квитанціями, зокрема за 2020 рік позивачем сплачено орендну плату за винайм квартири за 15 днів жовтня, листопад - грудень в розмірі 15000 грн, з яких 3000 грн через термінал, 12000 грн готівкою. За 2021 рік з січня по грудень в розмірі 72000 грн, з яких 44500 грн через термінал, а 27500 грн готівкою. Сплата через термінал підтверджується: - 3000 грн, платіж від 16.10.2020 року 190356; - 5600 грн, платіж від 30.12.2020 року № 48593446; - 5600 грн, платіж від 29.01.2021 року № 49985574; - 5600 грн, від 03.01.2021 року квитанція Р24А1003651628С8515; - 5600 грн, від 01.04.2021 року № 52958139; - 5600 грн, від 05.05.2021 № 54582456; - 5500 грн, від 06.06.2021 року; - 5400 грн. від 01.09.2021 року № 60571631; - 5600грн, 06.12.2021 року №65720791. З січня 2022 по момент укладення договору про компенсацію за житло пройшло 5 місяців, за які позивач понесла додаткові витрати в сумі 30 000 грн, які не компенсовані відповідачем та відповідачем не спростовані.
Таким чином, встановивши, що позивач довела розмір заподіяних збитків, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до необхідності винайму іншого житла для проживання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем.
Стягуючи із відповідача на користь позивача 25 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував тривалість порушення прав позивача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, глибину її душевних та психічних страждань, пов`язаних із недопуском до житла, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін (неможливість користування належним позивачу майном), а також вимоги розумності та справедливості.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб становить 2684 гривні.
Ціна позову в даній справі становить 142 000 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 х 100 = 268 400 грн).
Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її підписання і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складено 30 серпня 2023 року.

Судді:                                                        В.Д. Фединяк
                                                               І.О. Максюта
І.В. Бойчук