ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року	Львів	Справа № 154/1577/23 пров. № А/857/11778/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Ільчишин Н. В.,
з участю секретаря судового засідання                Петрунів В. І.,  
представника відповідача                                      Крижановської О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 травня 2023 року (прийняте в м. Володимирі суддею Лященком О. В.; складене в повному обсязі 01 червня 2023 року) в адміністративній справі № 154/1577/23 за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці про скасування постанови в справі про порушення митних правил,

                                                        В С Т А Н О В И В :

30 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області із вказаним позовом та просив:
- скасувати постанову Волинської митниці в справі про порушення митних правил за № 0036/20500/23 від 22 лютого 2023 року та прийняти нову постанову, якою його від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене частиною другою статті 471 Митного кодексу України (далі - МК України), звільнити на підставі статті 22 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) за малозначністю і обмежитись усним зауваженням.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при в`їзді на автомобілі марки «Volkswagen Krafter», номерний знак НОМЕР_1 , в зону митного контролю поста «Устилуг» Волинської митниці, в напрямку «в`їзд в Україну» з Республіки Польща до України, по смузі руху «червоний коридор», під час митного контролю не приховував вказаний у постанові митного органу як незадекларований товар. Цей товар, який знаходився в сумці водія на задньому сидінні, його попросили перевезти на територію України знайомі особи і вказали, що це розчинники для фарби, про що він повідомив посадовим особам митниці. Тобто, про те, що в посилці для перевезення знаходиться товар, який підлягає обов`язковому письмовому декларуванню та оподаткуванню митними платежами, йому не було відомо, також йому не відомі ні назви, ні характеристики, ні вартість цього товару.
Надалі після в`їзду в Україну, з метою належного митного оформлення ввезеного на територію України товару, він звернувся до послуг митного брокера, за допомогою якого було задекларовано вказані вище товари, про що до митного органу 08.02.2023 було подано митну декларацію форми ІМ 40 АА № 23UA205110000086U9; також ним були сплачено всі митні платежі за митне оформлення ввезених та задекларованих товарів.
Під час розгляду справи про порушення митних правил керівник Волинської митниці не врахував вказані обставини та не взяв до уваги той факт, що він не приховував цей товар, не знав про його назву, характеристики та вартість, яка перевищує еквівалент, визначений частиною першою статті 374 МК України, так як здійснював лише перевезення товару на прохання знайомих осіб, про що повідомив посадових осіб митного органу, отже умислу приховати та не задекларувати товар, загальні характеристики якого йому невідомі, у нього не було. Також вказаний товар надалі був задекларований і ним були сплачені всі митні платежі за митне оформлення цього товару.
Не встановлені до кінця та не взяті до уваги вказані обставини не вказують на прямий умисел та вину його і свідчать про відсутність в його діях складу правопорушення, передбаченого частиною другою статті 471 МК України.
Керівник митного органу в порушення вимог статті 489 МК України не встановив наявного не день розгляду справи складу митного правопорушення, а також обставини, які відповідно до статті 34 КУпАП пом`якшують відповідальність за адміністративні правопорушення; не було враховано особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність. Також не врахував, що він письмово задекларував відомості про товар, який йому належав, та повідомив посадових осіб митного органу про необізнаність про назву та вартість отриманого для перевезення товару. Також, керівник митного органу не взяв до уваги те, що на день розгляду справи про порушення митних правил він задекларував вказаний товар та сплатив митні платежі.
Отже, на день розгляду справи він дотримався загальних норм, визначених у статті 374 МК України, щиро визнав та вказав посадовим особам митного органу про необізнаність щодо допущеного порушення та не допустив суспільно шкідливих наслідків громадським або державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом, шляхом повної сплати митних платежів. Аналізуючи усі фактичні дані, слідує, що його дії не були спрямовані на спричинення шкоди громадським або державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом, а сукупність наведених обставин суттєво пом`якшує відповідальність особи, яка притягується до відповідальності за порушення митних правил. Водночас, будь-яких обставин, що обтяжують його відповідальність у справі про порушення митних правил не встановлено. Не було взято до уваги й обставини щодо його матеріального та сімейного стану, в постанові лише зазначено, що він тимчасово не працює. В цьому випадку необхідно вказати, що на його утриманні знаходиться двоє дітей, які потребують матеріального забезпечення та підтримки. Отже, встановлена у справі сукупність фактів та обставин вчинення правопорушення, а також дані про нього спонукають про наявність достатніх підстав дійти висновку про звільнення його від відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 472 МК України, на підставі статті 22 КУпАП.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив через свого представника Ящук В. О., який вважає, що при вирішенні справи судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не в повній мірі досліджено докази та порушено норми матеріального права, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. Також вказує, що суд першої інстанції неповно та необ`єктивно оцінив надані позивачем докази та пояснення, які вказують, що він не приховав цей товар, не знав його назву, характеристики та вартість, так як здійснював лише перевезення товару на прохання знайомих осіб, проте, щиро розкаявшись та визнавши свою необізнаність щодо декларування, він звернувся до митного брокера та задекларував вказаний товар, сплативши при цьому всю суму необхідних митних платежів до Державного бюджету України. Також суд не взяв до уваги, в частині накладення стягнення, що його дії не були спрямовані на спричинення шкоди громадським або державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом, так як визнав факт вчиненого порушення, відшкодував вказані збитки та сплатив митні платежі; також не було врахованого його незадовільний майновий стан і сімейний стан і те, що обставини вчиненого правопорушення не є пропорційними щодо накладеного на нього стягнення за таке. 

Від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість його прибуття в судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні в Рівненському апеляційному суду.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що це клопотання не може бути задоволене з огляду на таке.

Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Вирішуючи це клопотання, колегія суддів зокрема враховує скорочені строки розгляду вказаної справи, а також те, що вказане клопотання не підтверджене жодними доказами, що явка представника позивача не визнана судом обов`язковою, матеріли адміністративної справи чітко відображають правову позицію позивача та його представника, їхні доводи і обґрунтування є як у позовній заяві так і в апеляційній скарзі, а тому є достатніми для вирішення справи по суті апеляційних вимог та прийняття законного та обґрунтованого судового рішення; тобто, є можливим апеляційний розгляд справи у відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.
Крім того, колегія суддів зауважує, що судом було задоволене клопотання про участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що не зумовлювало її явку безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

У судовому засіданні представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Згідно зі статтею 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 04.02.2023 близько 03 год. 15 хв. в зону митного контролю митного поста «Устилуг» Волинської митниці, в напрямку «в`їзд в Україну» з Республіки Польща до України, по смузі руху «червоний коридор» в`їхав транспортний засіб марки «Volkswagen Krafter», р.н.з НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який є позивачем у цій справі. 
Під час проведення митного контролю ОСОБА_1 запропоновано заповнити митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності.
У митній декларації ОСОБА_1 зазначив, що переміщує: «1. Шини, 3 шт., вартістю 3000 польських злотих; 2. Фільтри, 10 шт., вартістю 700 польських злотих; 3. Акумулятор, 1 шт., вартістю 285 польських злотих; 4. Диск тормозний, 1 шт., вартістю 200 польських злотих; 5. Цепочки срібні, 20 шт., вагою 3 кг; 5. Колодки тормозні, 1 шт., 150 польських злотих». Дана обставина стверджується копією декларації та не заперечується сторонами.

Під час повного митного огляду транспортного засобу марки «Volkswagen Krafter», р.н.з НОМЕР_1 виявлено незадекларований громадянином ОСОБА_1 товар, а саме: корозійну рідину (UN3264), а саме: 1) Відновлювач родію (Rhodium Replenisher) JE88-100 ml арт. № 9339.100, кількістю 5 шт.; 2) Концентрат родію (Rhodium Concentrate) JE88-2g арт. № 9204.100, кількістю 5 шт.; 3) Чорний родій для ручки (Rhodium black JE29-1 for pen) арт. № 9627.100, кількістю 2 шт., загальною вартістю 695 970 грн 77 коп. 
Цей товар знаходився на задньому сидінні в салоні автомобіля в сумці дія речей водія, що стверджується Актом про проведення огляду.

Тобто, ОСОБА_1 , в порушення вимог статей 257, 366, 374 МК України не задекларував товари, що переміщуються останнім через митний кордон України, які підлягають письмовому декларуванню, та оподаткуванню митними платежами, чим вчинив порушення митних правил, передбачене частиною другою статті 471 МК України. За цим фактом стосовно гр. ОСОБА_1 04.02.2023 було складено протокол про порушення митних правил за № 0036/20500/23.

Розглянувши вказаний протокол про порушення митних правил, в. о. начальника Волинської митниці Татарчук М. І. виніс постанову в справі про порушення митних правил № 0036/20500/23 від 22 лютого 2023 року, якою визнав ОСОБА_1  винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого частиною другою статті 471 МК України та наклав адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 30 відсотків вартості товарів, що становить 208 791 грн 24 коп.
Підставою прийняття постанови вказано те, що ОСОБА_1 , в порушення статей 257, 366, 374 МК України, не задекларував товари, що переміщувалися через митний кордон України, які підлягають письмовому декларуванню та оподаткуванню митними платежами.
Також у постанові вказано, що розгляд проведено без участі особи, що притягується до відповідальності, а вина ОСОБА_1 доведена протоколом про порушення митних правил та іншими документами.
При розгляді справи про порушення митних правил та вирішенні питання про стягнення, яке б відповідало положенням статті 23, 34, 35 КУпАП, посадова особа взяла до уваги, що обтяжуючих чи пом`якшуючих обставин відповідальності за вчинене правопорушення не встановлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що вина позивача у вчиненні порушення підтверджена наявними доказами, а зазначені позивачем обставини не впливають на кваліфікацію вчиненого правопорушення та не можуть вплинути на призначене безальтернативне стягнення; також відсутні підстави вважати, що вказане правопорушення є малозначним.
Відтак, посадова особа відповідача при розгляді справи про порушення митних правил та винесенні оскаржуваної постанови діяла у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, у зв`язку з чим вказана постанова є законною, а заявлені позивачем вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
За приписами статті 466 МК України адміністративні стягнення за порушення митних правил не може бути застосовано інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України.
Згідно зі статтею 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону.
Статтею 487 МК України встановлено, що провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (стаття 10 КУпАП).

Згідно з частиною першою статті 488 МК України провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.
Статтею 489 МК України визначено, що посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
А частина перша статті 494 МК України передбачає, що про кожний випадок виявлення порушення митних правил уповноважена посадова особа митного органу, яка виявила таке порушення, невідкладно складає протокол за формою, установленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
За змістом статті 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Посадова особа митного органу, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Зі змісту оскаржуваної постанови видно, що суть виявленого порушення митних правил, що слугувала підставою для притягнення позивача до відповідальності, полягає у недекларуванні товарів, що переміщувалися через митний кордон України, які підлягають письмовому декларуванню та оподаткуванню митними платежами.

Відповідно до частини другої статті 471 МК України недекларування товарів (крім зазначених у частинах першій та/або третій цієї статті), що переміщуються через митний кордон України громадянами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 30 відсотків вартості цих товарів.

Згідно з приміткою до цієї статті недекларуванням у цій статті вважається незаявлення громадянином за встановленою формою точних та достовірних відомостей, перелік яких визначений цим Кодексом, про товари, які переміщуються (пересилаються) таким громадянином через митний кордон України (у тому числі при проходженні (проїзді) ним каналом, позначеним символами зеленого кольору («зелений коридор»)».

Тобто, з суб`єктивної сторони правопорушення, що полягає в недекларуванні валютних цінностей, може бути вчинено як умисно, так і з необережності.
При цьому, на звороті декларації транскордонного переміщення фізичними особами валютних цінностей. яка заповнюється та підписується особою, вказані правила її заповнення.

Згідно з частиною першою статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним підписом декларанта або уповноваженої ним особи.
За змістом частини восьмої статті 264 МК України з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Як встановлено судом, 04.02.2023 близько 03 год. 15 хв., при в`їзді позивача в зону митного контролю митного поста «Устилуг» Волинської митниці, в напрямку «в`їзд в Україну» з Республіки Польща до України, по смузі руху «червоний коридор» на автомобілі «Volkswagen Krafter», р.н.з НОМЕР_1 , під час проведення митного контролю йому було запропоновано заповнити митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов`язаних з провадженням підприємницької діяльності.
У митній декларації ОСОБА_1 зазначив, що переміщує: «1. Шини, 3 шт., вартістю 3000 польських злотих; 2. Фільтри, 10 шт., вартістю 700 польських злотих; 3. Акумулятор, 1 шт., вартістю 285 польських злотих; 4. Диск тормозний, 1 шт., вартістю 200 польських злотих; 5. Цепочки срібні, 20 шт., вагою 3 кг; 5. Колодки тормозні, 1 шт., 150 польських злотих». 
Проте, під час повного митного огляду автомобіля виявлено незадекларований ним товар: корозійну рідину (UN3264), а саме: 1) Відновлювач родію (Rhodium Replenisher) JE88-100 ml арт. № 9339.100, кількістю 5 шт.; 2) Концентрат родію (Rhodium Concentrate) JE88-2g арт. № 9204.100, кількістю 5 шт.; 3) Чорний родій для ручки (Rhodium black JE29-1 for pen) арт. № 9627.100, кількістю 2 шт., загальною вартістю 695 970 грн 77 коп. 
Цей товар знаходився на задньому сидінні в салоні автомобіля в сумці дія речей водія, що стверджується Актом про проведення огляду.

З урахування офіційного валютного курсу НБУ (40,1724 грн. за 1 Євро) вартість незадекларованого товару складає 17 324,60 Євро.

Відповідно до частини першої статті 374 МК України товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами.

Відтак, переміщувані позивачем не задекларовані товари підлягали обов`язковому письмовому декларуванню, а невиконання таких приписів тягне відповідальність за частиною другою статті 471 МК України.

З приводу покликання апелянта на те, що він не приховав вказаний товар у відсіках автомобіля, а цей товар знаходився в сумці водія на задньому сидінні, колегія суддів зауважує, що мова йде про недекларування товару; цей товар як не був задекларований, так і не був пред`явлений митникам, і, як встановлено судом першої інстанції, лише при проходженні митного контролю його помітили працівники митниці.  

Також, як зазначено вище, у частині першій статті 374 МК України, яка визначає умови ввезення (пересилання) громадянами товарів на митну територію України, зазначено товари, що ввозяться громадянами через пункти пропуску через державний кордон України на митну територію України як у ручній поклажі так і в супроводжуваному багажі, а відтак позивач повинен задекларувати супроводжуваний багаж, якщо сумарна фактурна вартість товарів перевищує визначений цією нормою еквівалент.
Тобто, погодившись ввезти вказані товари на митну територію України, позивач фактично взяв на себе обов`язки декларанта щодо цих товарів, тому його доводи про відсутність вини є безпідставними.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи позивача про те, що він віз на прохання знайомих передачу, не мають жодного юридичного значення для вирішення цього спору.

З приводу покликань апелянта на те, що митним органом було застосовано щодо нього непропорційне, незбалансоване, несправедливе покарання у виді значного штрафу, неспівмірність застосування значного штрафу за не важкий проступок, неврахування індивідуальної ситуації і що накладений на нього штраф є надмірним майновим тягарем та що не було враховано його незадовільний майновий стан і сімейний стан, колегія суддів зазначає таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Стосовно пропорційності такого втручання, урахування певних обставин тощо, колегія суддів також зауважує, що приписи статті 471 МК України не залишали посадовим особам митного органу свободи розсуду щодо стягнення, яке підлягало застосуванню; така норма не містить максимальної межі штрафу та не дозволяє враховувати зазначені позивачем обставини, індивідуальну ситуацію та надані на підтвердження таких обставин докази, позаяк застосування визначеної цією нормою санкції є обов`язковим без винятків. 

При цьому колегія суддів також зауважує, що ввезення в Україну та вивезення товарів з території України не заборонялося українським законодавством і обмежень на суму, якщо товари були задекларовані, не було. 

З приводу того, що накладений на позивача штраф є надмірним для нього тягарем та є непропорційним щодо вчиненого правопорушення, колегія суддів зауважує, що статтею 472 МК України в попередній редакції за недекларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, тобто незаявлення за встановленою формою точних та достовірних відомостей (наявність, найменування або назва, кількість тощо) про товари, транспортні засоби комерційного призначення, які підлягають обов`язковому декларуванню у разі переміщення через митний кордон України, було передбачено накладення штрафу в розмірі 100 відсотків вартості цих товарів, транспортних засобів з конфіскацією зазначених товарів, транспортних засобів.

Проте, на час виникнення спірних правовідносин було внесено зміни до МК України (Закон України від 16.02.2022 № 2058-1Х «Про внесення змін до Митного кодексу України щодо адміністративної відповідальності громадян за порушення митних правил») і частиною другою статті 471 МК України за недекларування товарів (крім зазначених у частинах першій та/або третій цієї статті), що переміщуються через митний кордон України громадянами, передбачено накладення штрафу в розмірі 30 відсотків вартості цих товарів.

Тобто, на час вчинення ОСОБА_1 правопорушення відповідальність за нього була пом`якшена. 

Також, норма в останній редакції є чинною і неконституційною визнана не була, при тому, що лише законодавець має прерогативу встановлювати склад діянь, які є адміністративними правопорушеннями, та обирати необхідну з-поміж доступних видів адміністративних стягнень міру адміністративної відповідальності особи за такі правопорушення з метою досягнення легітимної мети - недопущення порушення митних інтересів України та її митної безпеки - на якісному рівні.

Позаяк позивач був належно повідомлений про час та місце розгляду справи про порушення митних правил, що стверджено його особистим підписом в протоколі, проте на розгляд справи не з`явився, клопотань не подавав, що є підставою вважати безґрунтовними його доводи про неповноту розгляду справи та неврахування даних про відсутність у нього роботи та наявність дітей, оскільки ці відомості при розгляді справи він не надавав.

З приводу покликань позивача про наявність достатніх підстав для звільнення його від відповідальності на підставі статті 22 КУпАП колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити  порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

За змістом цієї норми застосування її приписів є правом, а не обов`язком органу (посадової особи).

При цьому судом не встановлено обставин, які посадова особа відповідача не врахувала при накладенні на позивача стягнення за вчинене правопорушення, при тому,  що належне митне оформлення спірного товару було здійснене позивачем лише 08.02.2023, тобто вже після виявлення незадекларованого товару і складання протоколу про порушення митних правил, а відтак вказане не має жодного юридичного значення при накладенні стягнення.

Покликання апелянта на те, що його дії не були спрямовані на спричинення шкоди громадським або державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі дії призвели до шкідливих наслідків у виді ненадходження митних платежів до Державного бюджету України.

З приводу вимоги позивача (апелянта) про скасування постанови Волинської митниці в справі про порушення митних правил та прийнятя нової постанову, якою його від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене частиною другою статті 471 МК України, звільнити на підставі статті 22 КУпАП за малозначністю і обмежитись усним зауваженням, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, суд, розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення (порушення митних правил), наділений повноваженнями змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.

Натомість, повноваження відповідача щодо вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, зокрема на підставі частини другої статті 471 МК України, є виключною компетенцією уповноваженого органу, в цьому випадку - працівників митних органів. І саме цьому органу (посадовій особі) законодавцем надано право звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 січня 2018 року в справі № 660/575/16-а.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 455/415/16-а, відповідно до якого в адміністративного суду, який переглядає постанову в справі про адміністративне правопорушення, відсутні повноваження на застосування до особи, що його скоїла, положень статті 22 КУпАП, яка, в свою чергу, надає органу (посадовій особі), уповноваженій вирішувати справу, право звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення, а також на закриття в зв`язку з цим справи про адміністративне правопорушення, оскільки юрисдикцію, повноваження адміністративних судів та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає саме КАС України, який таких повноважень адміністративного суду не передбачає.

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відтак, прийняття рішення про звільнення порушника від відповідальності на підставі статті 22 КУпАП, знаходиться поза межами компетенції суду, позаяк таке є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, що не відповідає загальним принципам та засадам адміністративного судочинства. 

У цій справі здійснювався розгляд скарги на постанову в справі про порушення митних правил, а не про притягнення позивача до відповідальності за таке порушення, тому відповідно до норм КАС України суд не був наділений повноваженнями звільняти особу від адміністративної відповідальності за малозначності вчиненого правопорушення, позаяк сфера застосування статті 22 КУпАП поширюється саме на орган, уповноважений вирішувати справу.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не потребують додаткового аналізу.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Тобто, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами суду першої інстанції в тому, що посадова особа Волинської митниці при розгляді справи про порушення митних правил № 0036/20500/23 та винесенні постанови від 22.02.2023 діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підстави для скасуванні цієї постанови відсутні, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови і задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст. ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 31 травня 2023 року в адміністративній справі № 154/1577/23 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 17 серпня 2023 року.