СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року                                              м. Харків                        Справа № 922/602/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Лакіза В.В., суддя  Шевель О.В.,
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю представників: 
від позивача – Склярова Р.В. – на підставі ордеру серії ВІ №1139720 від 07.06.2023р.; 
від відповідача – Агєєва Е.О. – на підставі ордеру серії АІ №1363390 від 13.03.2023р., 
розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради, м. Харків, (вх. №1026 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 (суддя Чистякова І.О., ухвалене в м.Харків, дата складення повного тексту – 08.05.2023р.) 
за позовом: фізичної особи-підприємця Андрєєва Сергія Григоровича, м.Харків, 
до відповідача: Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради, м. Харків, 
про стягнення 3591524,75грн.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Андрєєв Сергій Григорович звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради про стягнення, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, заборгованості за договором №Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. в загальній сумі 3591524,75грн., з яких: 3106591,02грн. заборгованість за договором, 269462,77грн. пеня, інфляційні в сумі 168527,96грн. та 3% річних в розмірі 46943,00грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. в частині оплати товару.
Рішенням господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 позов задоволено повністю; стягнуто з Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради на користь фізичної особи-підприємця Андрєєва Сергія Григоровича заборгованість за договором № Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. в загальній сумі 3591524,75грн, з яких: 3106591,02грн. заборгованість за договором, 269462,77грн. пеня в порядку п. 7.2. договору, 168527,96грн. інфляційних відповідно до ст. 625 ЦК України та 46943,00грн. 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
Судові витрати у справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 54000,00грн. та судового збору у розмірі 53872,87грн. покладено на відповідача - Спеціалізоване комунальне підприємство "Харківзеленбуд" Харківської міської ради; стягнуто з Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Андрєєва Сергія Григоровича витрати на правову допомогу у розмірі 54000,00грн. та судовий збір в розмірі 53872,87грн.
Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення статей 11, 509, 526, 530, 599, 692, 712 Цивільного кодексу України, статей 173, 174, 193 Господарського кодекс України в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу за договором № Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. в сумі 3106591,02грн. мотивовані тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати відповідачем отриманого товару у визначений договором строк.
Господарським судом першої інстанції також було задоволено в повному обсязі позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді 269462,77грн. пені у відповідності до пункту 7.2. договору, 168527,96грн. інфляційних та 46943,00грн. 3% річних відповідно до приписів статті 625 ЦК України.
Спеціалізоване комунальне підприємство "Харківзеленбуд" Харківської міської ради з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду Харківської області з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 в частині стягнення з відповідача пені в сумі 269462,77грн., інфляційних у розмірі 168527,96грн. та 3% річних в сумі 46943,00грн., а також судових витрат у справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 54000,00грн. та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, інфляційних та 3 % річних.
Зокрема, апелянт не заперечує проти наявної заборгованості за договором в сумі 3106591,02грн. за договором, яка мала бути сплачена за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства), проте, на думку останнього, судом було залишено поза увагою той факт, що умовами договору не було визначено конкретний строк для здійснення таких розрахунків та наполягає на тому, що обов`язок по здійсненню такої оплати виникає саме з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, яка була отримана ним 25.01.2023р.
Отже, з урахуванням вказаних обставин, на думку апелянта, місцевим господарським судом було проігноровано визначені сторонами договору умови щодо порядку здійснення оплати та помилкового зазначено про наявність у відповідача обов`язку з оплати за поставлений товар в сумі 3106591,02грн. негайно після його прийняття, тобто у день поставки товару.
За наведених обставин, на думку апелянта, нарахування пені, 3% річних та інфляційних, було безпідставно розраховано позивачем та як наслідок задоволено судом в повному обсязі, за період до моменту фактичного виникнення обов`язку за умовами договору, та як наслідок відсутності відповідного прострочення виконання зобов`язання.
Разом з тим, скаржник просить суд, у разі якщо суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду даної справи дійде висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення штрафних санкції, зменшити розмір пені, інфляційних та 3% річних не менш ніж на 90 %, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, а також скрутний фінансовий стан підприємства, який виник внаслідок введення воєнного стану.
Окрім викладеного, апелянт також не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 54000,00грн., з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту надання правової допомоги, зокрема, акту або звіту адвоката.
Таким чином, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, зокрема, детального опису/звіту або акту приймання – передачі виконаних робіт, є безумовною підставою для відмови у задоволенні заяви про розподілу судових витрат у зв`язку із недоведеністю їх наявності.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.06.2023р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради на рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23; встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на "05" липня 2023 р. о 16:00годині.
22.06.2023р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№7229), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради, рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 залишити без змін.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 05.07.2023р., у зв`язку із відпусткою судді Мартюхіної Н.О., для розгляду справи №922/602/23 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Шевель О.В., суддя Лакіза В.В. 
05.07.2023р. позивачем подано до апеляційного господарського суду заяву про приєднання до апеляційної скарги (вх.№7787), в якій просить суд долучити до матеріалів справи додаткові докази, які на думку останнього, додатково свідчать про те, що незважаючи на своє скрутне матеріальне становище, апелянт продовжує брати участь у державних закупівлях та здійснювати благоустрій міста Харкова, що передбачає необхідність залучення матеріальних витрат у досить великих розмірах.
Вирішуючи питання щодо прийняття вказаних додаткових доказів, судова колегія зазначає, що апеляційним господарським судом в силу приписів Господарського процесуального кодексу України переглядаються виключно ті обставини, які були предметом розгляду місцевого господарського суду, у зв`язку із чим, доданий документ, апеляційним господарським судом не розглядається та не приймається до уваги в якості додаткового доказу. 

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 05.07.2023р. представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 в частині стягнення з відповідача пені в сумі 269462,77грн., інфляційних у розмірі 168527,96грн. та 3% річних в сумі 46943,00грн., а також судових витрат у справі у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 54000,00грн. та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.
Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 залишити без змін.
Крім того, представник позивача просив суд, в порядку частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, надати йому можливість протягом п`яти днів після ухвалення Східним апеляційним господарським судом постанови за результатами розгляду справи №922/602/23 надати докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи, що представники сторін з`явились в судове засідання та надали пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 24.03.2021р. між Фізичною особою-підприємцем Андрєєвим Сергієм Григоровичем (надалі - продавець) та Спеціалізованим комунальним підприємством “Харківзеленбуд” Харківської міської ради (надалі - покупець) було укладено договір № Т03/24-3 про закупівлю товарів (надалі – договір т.1 а.с.17-20), відповідно до умов якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцеві товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити товар, зазначений у Специфікації (Додаток № 1), яка являється невід`ємною частиною даного договору (пункт 1.1. договору).
Згідно з пунктом 1.2. договору (в редакції додаткової угоди №2 т.1 а.с.24), найменування товару – ДК 021:2015:03120000-8 продукція рослинництва, у тому числі тепличного (розсада однорічних квіткових культур) (ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці): ЛОТ 2: ДК 021:2015: 03120000-8 продукція рослинництва, у тому числі тепличного (розсада однорічних квіткових культур) (агератум або еквівалент - ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; Бегонія (темний лист різнокольорова, зелений лист різнокольорова) або еквівалент — ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; віола (примула жовта, блакитна) або еквівалент - ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; віола (примула різнокольорова) або еквівалент - ДК 121:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; катарантус барвінок різнокольоровий) або еквівалент - ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; петунія (різнокольорова) або еквівалент - ДК 21:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці; сальвія або еквівалент - ДК 021:2015: 03121100-6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці: тагетес (великоквітковий жовтий, лимонний, помаранчевий) або еквівалент - ДК 021.201 5: -6 рослини живі, цибулини, корені, прищепи та живці).
Кількість товару: 456296шт.
Відповідно до пункту 2.2. договору, товар поставляється в кількості відповідно до видаткової накладної.
Згідно з пунктом 3.1. договору (в редакції додаткової угоди №2), ціна цього договору становить – 7123298,82грн., в тому числі ПДВ (20%) – 1187216,47грн.
Розділом 4 договору сторонами було визначено порядок здійснення оплати за поставлений товар.
Зокрема, згідно з пунктом 4.1. договору, розрахунки проводяться шляхом перерахування покупцем коштів на рахунок продавця після отримання товару згідно з видатковими накладними.
Покупець приймає товар на підставі накладної, підписаної уповноваженими представниками сторін (пункт 4.1.1. договору).
Відповідно до пункту 4.1.2. договору, при отриманні товару покупець передає представнику продавця доручення на отримання товару, а представник продавця передає представнику покупця накладну, які оформлені належним чином.
Згідно з пунктом 4.2. договору (в редакції додаткової угоди №2), на підставі договору покупець проводить оплату за товар на поточний рахунок продавця на підставі видаткових накладних в сумі 5119680,42грн., в тому числі ПДВ (20%) - 853280,07грн. за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства) з ІВАN № НОМЕР_1 Банк: АБ "УКРГАЗБАНК", м. Київ", а розрахунки за поставлений товар в сумі 2003618,40грн., в тому числі ПДВ (20%) - 333936,40грн. здійснюються покупцем на підставі видаткових накладних протягом трьох банківських днів з моменту надходження коштів за товар на поточний рахунок покупця в межах відповідних бюджетних асигнувань за рахунок коштів Харківської міської територіальної громади з UА278201720344320014000034491 Держказначейська служба України, м. Київ МФО 820172.
Отож, згідно з пунктом 4.2. договору, розрахунки за поставлений товар в сумі 5119680,42грн. здійснюються відповідачем за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства), а розрахунки за поставлений товар в сумі 2003618,40грн. здійснюються відповідачем на підставі видаткових накладних протягом трьох банківських днів з моменту надходження коштів за товар на поточний рахунок відповідача в межах відповідних бюджетних асигнувань за рахунок коштів Харківської міської територіальної громади. 
Згідно з пунктом 7.2. договору, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань про закупівлю товару за бюджетні кошти продавець сплачує покупцю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми непоставленого товару за кожний день затримки. У випадку порушення строків оплати товару покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, за кожний день прострочення оплати товару.
Цей договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань (пункт 10.1 договору в редакції додаткової угоди №3 т.1 а.с.28).

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач зазначав, що на виконання умов договору поставив відповідачу товар у кількості 456 296 штук на загальну суму 7123298,82грн., що підтверджується копіями видаткових накладних доданих до позовної заяви, а саме: №299 від 12.04.2021р. на суму 433200,00грн. та товарно - транспортною накладною від 12.04.2021р. №Р299; №300 від 13.04.2021р. на суму 456000,00грн. та товарно - транспортною накладною від 13.04.2021р. №Р300; №301 від 14.04.2021р. на суму 467856,00грн. та товарно - транспортною накладною від 14.04.2021р. №Р301; №302 від 16.04.2021р. на суму 182400,00грн та товарно - транспортною накладною від 14.04.2021р. №Р302; №303 від 16.04.2021р. на суму 464162,40грн. та товарно - транспортною накладною від 16.04.2021р. №Р303; №453 від 07.05.2021р. на суму 85320,00грн. та товарно - транспортною накладною від 07.05.2021р. №Р453; №454 від 18.05.2021р. на суму 240300,00грн. та товарно - транспортною накладною від 18.05.2021р. №Р454; №455 від 19.05.2021р. на суму 188226,00грн. та товарно - транспортною накладною від 19.05.2021р. №Р455; №456 від 20.05.2021р. на суму 243295,20грн. та товарно - транспортною накладною від 20.05.2021р. №Р456; №457 від 21.05.2021р. на суму 258568,20грн. та товарно - транспортною накладною від 21.05.2021р. №Р457; №461 від 24.05.2021р. на суму 339120,00грн. та товарно - транспортною накладною від 24.05.2021р. №Р461; №503 від 25.05.2021р. на суму 222 840,00грн. та товарно - транспортною накладною від 25.05.2021р. №Р503; №504 від 26.05.2021р. на суму 125740,00грн. та товарно - транспортною накладною від 26.05.2021р. №Р504; №505 від 17.06.2021р. на суму 310680,00грн. та товарно - транспортною накладною від 17.06.2021р. №Р505; №569 від 22.06.2021р. на суму 252360,00грн. та товарно - транспортною накладною від 22.06.2021р. №Р569; №570 від 23.06.2021р. на суму 231508,80грн. та товарно - транспортною накладною від 23.06.2021р. №Р570; №571 від 30.06.2021р. на суму 228720,00грн. та товарно - транспортною накладною від 30.06.2021р. №Р571; №633 від 05.07.2021р. на суму 214080,00грн. та товарно - транспортною накладною від 05.07.2021р. №Р633; №642 від 16.08.2021р. на суму 387921,96грн. та товарно - транспортною накладною від 16.08.2021р. №Р642; №643 від 17.04.2021р. на суму 395316,00грн. та товарно - транспортною накладною від 17.04.2021р. №Р643; №644 від 18.08.2021р. на суму 355188,00грн. та товарно - транспортною накладною від 18.08.2021р. №Р644; №650 від 19.08.2021р. на суму 347724,00грн. та товарно - транспортною накладною від 19.08.2021р. №Р650; №653 від 20.08.2021р. на суму 346675,20грн. та товарно - транспортною накладною від 20.08.2021р. №Р653; №698 від 20.08.2021р. на суму 136892,76грн. та товарно - транспортною накладною від 20.08.2021р. №Р698; №634 від 06.07.2021р. на суму 210204,30грн. та товарно - транспортною накладною № Р634 від 06.07.2021р. на суму 210204,30грн. (т.1 а.с.29-78), а також актом звірки.
При цьому, як зазначав в позовній заяві позивач, розрахунки за поставлений товар в сумі 5119680,42грн. за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства) здійснюються згідно з положеннями п. 4.1. договору шляхом перерахування відповідачем коштів на поточний рахунок позивача після отримання товару згідно з наданими накладними.
На виконання умов договору, покупець (відповідач) повністю розрахувався за отриманий товар на загальну суму 4016707,80грн. за наступними видатковими накладними, з яких: 2003618,40грн. сплачено відповідачем в межах відповідних бюджетних асигнувань за рахунок коштів Харківської міської територіальної громади: № 299 від 12.04.2021р. на суму 433 200,00грн., № 300 від 13.04.2021р. на суму 456000,00грн., № 301 від 14.04.2021р. на суму 467856,00грн., № 302 від 26.04.2021р. на суму 182400,00грн., № 303 від 16.04.2021р. на суму 464162,40грн., № 453 від 07.05.2021р. на суму 85320,00грн., № 454 від 18.05.2021р. на суму 240300,00грн., №455 від 19.05.2021р. на суму 188226,00грн., № 456 від 20.05.2021р. на суму 243295,20грн., № 457 від 21.05.2021р. на суму 258568,20грн., № 461 від 24.05.2021р. на суму 339120,00грн., № 503 від 25.05.2021р. на суму 222840,00грн., № 504 від 26.05.2021р. на суму 125740,00грн., №505 від 17.06.2021р. на суму 310680,00грн.
Вказані обставини також підтверджуються доданими позивачем до позовної заяви виписками по рахунку та платіжними інструкціями (т.1 а.с.84-94).
Проте, як стверджував позивач, відповідач, в порушення своїх зобов`язань визначених пунктами 4.1., 4.2. договору, не здійснив оплату отриманого товару на загальну суму 3106591,02грн. за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця після отримання товару згідно з наступними видатковими накладними: № 569 від 22.06.2021р. на суму 252360,00грн., № 570 від 23.06.2021р. на суму 231508,80грн., 571 від 30.06.2021р. на суму 228 720,00грн., № 633 від 05.07.2021р. на суму 214080,00грн., № 634 від 06.07.2021р. на суму 210204,30грн., №642 від 16.08.2021р. на суму 387921,96грн., № 643 від 17.04.2021р. на суму 395316,00грн., № 644 від 18.08.2021р. на суму 355188,00грн., № 650 від 19.08.2021р. на суму 347724,00грн., № 653 від 20.08.2021р. на суму 346675,20грн., № 698 від 20.08.2021р. на суму 136892,76грн.
В Акті звірки взаємних розрахунків між контрагентами за 2021 рік, підписаному уповноваженими представниками сторін без жодних зауважень, відповідач визнав заборгованість в розмірі 3106591,02грн. за договором (т.1 а.с.95), проте в добровільному порядку її не сплатив.

З метою досудового врегулювання спору, 23.01.2023р. позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про сплату протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги на розрахунковий рахунок позивача заборгованості за договором №Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. у розмірі 3106591,02грн., інфляційних та 3% річних (т.1 а.с.138-141).
У відповіді від 14.02.2023р. вих.106/0/857-23 відповідач повідомив позивача, що сторони договору, керуючись принципом свободи договору, добровільного погодили, що обсяг, спосіб та порядок оплати залежить від бюджетного фінансування відповідача. 
Отже, як наслідок, відповідно до положень пункту 4.2. договору, перебіг строку виконання зобов`язання щодо оплати товару починається за умови одночасної наявності фактів, а саме: отримання покупцем товару на підставі підписаної уповноваженими представниками сторін накладної та надходження коштів за товар на поточний рахунок покупця в межах відповідних бюджетних асигнувань. 
Відсутність одночасної наявності вищезазначених умов унеможливлює проведення повного розрахунку за договором на підставі підписаних видаткових накладний та як наслідок, свідчить про ненастання строку виконання зобов`язання щодо оплати товару та виключає пред`явлення штрафних санкцій щодо оплати поставленого товару (т.1 а.с.153-155).
Крім того, 24.01.2023р. позивач надіслав відповідачу претензію від 19.01.2023р. про сплату протягом семи календарних днів з дня отримання вимоги на розрахунковий рахунок позивача заборгованості за договором №Т03/24-3 про закупівлю товарів у розмірі 3106591,02грн, інфляційних втрат та 3% річних (т.1 а.с.143-146).
Проте, відповіді на вказану претензію надано не було, як і не було в добровільному порядку сплачено суму наявної заборгованості, що і стало підставою для звернення 16.02.2023р. Фізичної особи-підприємця Андрєєва Сергія Григоровича до господарського суду Харківської області з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради про стягнення, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, заборгованості за договором №Т03/24-3 про закупівлю товарів від 24.03.2021р. в загальній сумі 3591524,75грн., з яких: 3106591,02грн. заборгованість за договором, 269462,77грн. пеня, інфляційні в сумі 168527,96грн. та 3% річних в розмірі 46943,00грн. (т.1 а.с.1-163, 176-192, 230-232).
Рішенням господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у даній справі позов задоволено повністю, з підстав викладених вище (т.2 а.с.21-35).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як було зазначено вище, пунктом 4.1. договору сторони погодили, що розрахунки проводяться шляхом перерахування покупцем коштів на поточний рахунок продавця після отримання товару згідно з наданими накладними.
Судова колегія зауважує, що вказаний пункт договору є чинними, оскільки відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже, умовами пункту 4.1. сторонами було визначено порядок розрахунку за поставлений товар за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства), а саме після отримання товару, а не у семиденний строк від дня пред`явлення відповідачу вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, як зазначає апелянт. 

Крім того, відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 23.10.2018р. у справі № 910/17838/17, від 29.08.2019р. у справі № 905/2245/17, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, у тому числі, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання. 
Такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. 
При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, судова колегія вважає, що у відповідності до приписів частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений позивачем товар в сумі 3106591,02грн за рахунок власного бюджету (коштів від господарської діяльності підприємства) негайно після його прийняття, тобто, у день поставки товару, визначений у спірних видаткових накладних: №569 від 22.06.2021, №570 від 23.06.2021, №571 від 30.06.2021, №633 від 05.07.2021, №634 від 06.07.2021, №642 від 16.08.2021, №643 від 17.08.2021, №644 від 18.08.2021, №650 від 19.08.2021, №653 від 20.08.2021 та №698 від 20.08.2021.
Проте, як вірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано відповідачем, останній в порушення взятих на себе зобов`язань за договором вартість отриманого товару за вказаними видатковими накладними в повному обсязі не здійснив, у зв`язку із чим, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу в розмірі 3106591,02грн. 
Судова колегія зазначає, що рішення господарського суду у відповідній частині не оскаржено учасниками справи, а отже, не є предметом розгляду в даному апеляційному провадженні.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних в розмірі 168527,96грн. та 3% річних в сумі 46943,00грн., судова колегія зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020р. у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019р. у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020р. у справі № 902/417/18.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 та у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019р. у справі № 905/600/18р. 
Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних, наданий позивачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині, а саме: інфляційних в розмірі 168527,96грн. та 3% річних в сумі 46943,00грн.,

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 269462,77грн., судова колегія зазначає наступне.
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За правилами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.
Згідно пункту 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
За змістом частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Статтею 253 Господарського кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
З аналізу вказаних статей випливає, що початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.
Як було зазначено вище, пунктом 7.2. договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати товару покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період за який нараховується пеня, за кожний день прострочення оплати товару.
Таким чином, чинним законодавством та умовами укладеного між сторонами договору встановлено відповідальність відповідача за порушення строків оплати товару. 
Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог у відповідній частині, а саме: пені в розмірі 269462,77грн.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник просить суд апеляційної інстанції зменшити розмір пені, інфляційних та 3% річних не менш ніж на 90%, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.
За наслідками аналізу викладених в апеляційній скарзі доводів про зменшення розміру передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України санкцій, а також пені, колегією суддів встановлено, що основними аргументами відповідача, з посиланням на положення статті 233 Господарського кодексу України, є скрутне фінансово-економічне становище відповідача та введення воєнного стану.
Разом з тим, статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Вказане свідчить про те, що положеннями статті 233 Господарського кодексу України, на яку посилається апелянт передбачено право суду зменшити виключно розмір штрафних санкцій до яких частина 1 статті 230 Господарського кодексу України інфляційні та 3% річних не відносить.
Сплата інфляційних нарахувань та 3% річних, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019р. у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 16.01.2020р. у справі №910/14522/18.

Щодо тверджень апелянта про необхідність застосування викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №902/417/18 висновків колегія суддів зауважує, що у вказаній постанові зазначено про можливість суду зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України «за певних умов».
Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.
Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/417/18, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у даній справі відсотки річних розраховані за встановленою у ст. 625 ЦК України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.
Порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах не встановлено.
Отже, правовідносини у справі №902/417/18 та у даній справі №922/602/23 не є подібними за встановленими фактичними обставинами. А тому відсутні підстави для зменшення розміру 3% річних у даній справі.

Щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені не менше ніж на 90%, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України .
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Натомість, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач лише посилається на військову агресію російської федерації проти України, що мало наслідком часткове припинення функціонування теплових електростанцій, складне фінансове становище, стратегічне значення підприємства відповідача для суспільства тощо. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів і не довів винятковості обставин.
При цьому, судова колегія зауважує, що строк оплати за поставлений товар виник у відповідача у червні – серпні 2021року, тобто до початку військової агресії російської федерації та введення воєнного стану, проте відповідач у розумні строки на це не відреагував та не вжив усіх необхідних заходів для виконання ним грошового зобов`язання перед позивачем.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
На переконання судової колегії, розмір пені не є надмірно значним порівняно з сумою несвоєчасно виконаного зобов`язання щодо оплати поставленого товару, а ступінь виконання зобов`язання боржником не дає підстав вважати, що Спеціалізоване комунальне підприємство "Харківзеленбуд" Харківської міської ради належним чином виконувало умови договору.
За наведених обставин, встановивши наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та врахувавши, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто з урахуванням сукупності з`ясованих обставин, зважаючи на відсутність у наведеному випадку тих виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, відсутні підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, в т. ч. з урахуванням їх розміру. 
Також судова колегія не може визнати заявлене клопотання виключним випадком (відсутність документального підтвердження, тощо) для можливості зменшення суми штрафу.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення клопотання апелянта про зменшення розміру пені, інфляційних та 3% річних не менш ніж на 90 %.

Зі змісту апеляційної скарги також вбачається, що апелянт не погоджується з висновками місцевого господарського щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 54000,00грн.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина 1 статті 16 Господарського процесуального кодексу України).
За приписами статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до частини 1, частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (ст. 1 вищевказаного Закону).
За приписами статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
З наведеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.
Приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з висновком Верховного Суду викладеним у постановах від 06.03.2019р. у справі № 922/1163/18 та від 07.09.2020р. у справі № 910/4201/19 адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між позивачем - ОСОБА_1 (надалі - клієнт) та адвокатом Лиска Павлом Олександровичем (надалі - адвокат) виникли на підставі договору про надання правової допомоги від 20.01.2023р. (надалі – договір т.1 а.с.156), відповідно до умов якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво клієнта та надати інші види правової допомоги з усіх правовідносин, що виникають у останнього, на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 1 договору).
Згідно з пунктом 2 договору, договір набирає чинності з моменту його укладання та є безстроковим. Дія договору припиняється його належним виконанням. Договір може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін.
Відповідно до пункту 8 договору, гонорар адвоката обчислюється у фіксованому розмірі та визначається в додатковій угоді.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 6, 7 додаткової угоди від 20.01.2023р. до договору про надання правової допомоги б/н від 20.01.2023р. сторони погодили, що гонорар адвоката за комплекс дій, пов`язаних з наданням правової допомоги за комплекс дій, пов`язаних зі складенням позовної заяви про стягнення заборгованості до СКП “Харківзеленбуд” Харківської міської ради, іншими процесуальними документами та безпосередньо із розглядом такої позовної заяви у Господарському суді Харківської області, визначається у фіксованому розмірі і складає 54000,00гривень.
Сплата гонорару адвокату відбувається на протязі трьох днів з моменту підписання акту здачі-приймання до договору чи направлення звіту. Сторони погодили, що сплата послуг може надаватись після виконання правових послуг або передоплатою. Клієнт, сплачуючи послуги, що вказані в акті, підтверджує факт їх надання в даному місяці, що фактично є прийняттям послуг.
Якщо оплата не була здійснена в узгодженому порядку, Адвокат має право не надавати послуги або призупинити надання правових послуг до моменту оплати.
Оплата гонорару здійснюється у національній валюті України готівкою або у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Адвоката. Підтвердження оплати послуг може бути квитанція до прибуткового касового ордеру, банківська квитанція, банківська виписка та інший розрахунковий документ.
Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання, є частиною договору та збігається зі строком його дії.
Адвокатом було виставлено позивачу у цій справі рахунок від 07.02.2023р. на оплату послуг на суму 54000,00грн. за договором про надання правової допомоги б/н від 20.01.2023р. (т.1 а.с.158).
Платіжною інструкцією №26 від 10.02.2023р. позивач перерахував адвокату 54000,00грн. за послуги надання правової допомоги згідно рахунку від 07.02.2023р. (т.1 а.с.159)

З аналізу умов укладеного між сторонами договору про надання правової допомоги випливає, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в даному договору визначено сторонами у вигляді фіксованої суми.
Відповідно до правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 19.11.2021р. у справі №910/4317/21, від 02.02.2023р. у справі № 915/606/21, у разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту.
Отож, у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання умов договору та призвели до настання цих умов не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у цих конкретних правовідносинах, що склалися між позивачем і його адвокатом у цій справі, як і не має значення витрачений адвокатом позивача час на надання послуг правничої допомоги та зазначення кількості витрат такого часу.
З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, а також враховуючи надані позивачем належні та допустимі докази в обґрунтування понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 54000,00грн. є пов`язаними з цією справою, підтвердженими та відповідають фактично наданим послугам.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин і норм права.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства, фактичним обставинам справи, а рішення відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 01.05.2023р. у справі №922/602/23 залишити без змін.
Повний текст постанови складено   13.07.2023 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Плахов

Суддя                                                                                           В.В. Лакіза  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель