П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 400/1727/23	
Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого:          Градовського Ю.М.
суддів:          Танасогло Т.М.,
          Шеметенко Л.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023р. по справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Миколаївській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2023р. ГУ ДПС у Миколаївській області звернулося до суду із адміністративним позовом до ФОП ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 4  800грн. на користь Держави в рахунок погашення податкового боргу з єдиного податку у розмірі 4  800грн..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у зв`язку із неналежним виконанням покладених законом на платника податків обов`язків, у відповідача наявна непогашена податкова заборгованість у сумі 4  800грн. з єдиного податку. У зв`язку з цим виникла необхідність звернення до суду з даним позовом.
Миколаївський окружний адміністративний суд своїм рішенням від 29 травня 2023р. відмовив у задоволенні адміністративного позову ГУ ДПС у Миколаївській області.
Не погодившись із даним рішенням суду, ГУ ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення скарги, скасування рішення суду та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що єдиний податок, як місцевий податок, належить до доходів загального фонду бюджетів територіальних громад, а тому підлягає стягненню на користь відповідної територіальної громади, а не на користь Держави, про що просить позивач.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі та належної оцінки доказів, допустив невірне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права.
За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.315 КАС України, рішення суду скасовує та приймає по справі нову постанову про задоволення позову, з наступних підстав.
Так, з матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що з 1.02.2017р. ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особова-підприємець відповідно до Інформації про фізичну особу-підприємця (а.с.24) та є платником єдиного податку другої групи.
23.03.2018р. ГУ ДПС у Миколаївській області виставлено відповідачу податкову вимогу №20011-17 на суму 5  280грн., яку вона не отримала у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення та довідкою (ф.20), в якій зазначено причини повернення (а.с.15-16).
З урахуванням часткового погашення податкової заборгованості з єдиного податку, загальна сума боргу ФОП ОСОБА_1 на момент звернення позивача до суду становить 4 800грн..
З метою стягнення з ФОП ОСОБА_1 відповідного податкового боргу ГУ ДПС у Миколаївській області звернулося до суду із даним позовом.
Перевіряючи правомірність та законність підстав звернення податкового органу до суду із позовом про стягнення податкового боргу, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з п.36.1 ст.36 ПК України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Пунктом 38.1 ст.38 ПК України встановлено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Відповідно до п.п.14.1.156 п.14.1 ст.14 податкове зобов`язання – сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.
Згідно з п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України грошове зобов`язання платника податків – сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.
Підпунктом 14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що податковий борг – сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з п.54.1 ст.54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Пунктом 56.11 ст.56 ПК України закріплено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Згідно з п.293.1 ст.293 ПК України ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі – прожитковий мінімум), другої групи – у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі – мінімальна заробітна плата), третьої групи – у відсотках до доходу (відсоткові ставки).
Підпунктом 2 п.293.2 ст.293 ПК України передбачено, що фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами для фізичних осіб-підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць, для другої групи платників єдиного податку – не більше 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.
Відповідно до п.295.2 ст.295 ПК України нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється контролюючими органами на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.
Абзацом 1 п.295.1 ст.295 ПК України встановлено, що платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.
Платники єдиного податку першої та другої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строк, встановлений для річного податкового (звітного) періоду, в якій відображаються обсяг отриманого доходу, щомісячні авансові внески, визначені п.295.1 ст.295 цього Кодексу, а також відомості про суми єдиного внеску, нарахованого, обчисленого і сплаченого в порядку, визначеному законом для даної категорії платників.
Згідно з п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.
Податкова вимога не надсилається (не вручається), а заходи, спрямовані на погашення (стягнення) податкового боргу, не застосовуються, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків. Строк давності, визначений п.102.4 ст.102 цього Кодексу для стягнення податкового боргу, у такому випадку розпочинається не раніше дня виникнення податкового боргу у сумі, що перевищує сто вісімдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п.п.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманців в емітентах електронних грошей, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Згідно пункту 95.2 статті 95 ПК України, стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 30 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
Пунктом 87.11 статті 87 ПК України, орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Отже, колегія суддів зазначає, що вказаними нормами законодавства передбачено право податкового органу щодо стягнення з платника податку суми узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого у відповідний строк.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що у зв`язку з виникненням у відповідачки податкового боргу, позивач виставив податкову вимогу, яка відповідно до абз.2 п.42.5 ст.45 ПК України, вважається врученою відповідачці належним чином.
Відтак, судом першої інстанції встановлено законність та правомірність підстав звернення податкової до суду із позовом про стягнення податкового боргу з відповідачки.
При цьому, підставою відмови у задоволенні адміністративного позову ГУ ДПС у Миколаївській області стало те, що єдиний податок належить до місцевих податків і відповідно до Бюджетного кодексу України підлягає стягненню до фонду бюджетів територіальних громад, а позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення відповідного податкового боргу на користь Держави.
В апеляційний скарзі апелянт зазначає про хибне трактування судом першої інстанції прохальної частини позовної заяви, оскільки судом зроблено помилковий висновок, що «на користь Держави» означає – на користь Державного бюджету України, без врахування місцевих бюджетів, які є складовою частиною бюджетної системи держави України.
Надаючи оцінку вказаним обставинам, судова колегія виходить з наступного.
Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою (абз.3, ст.142, розділу XI Конституції ).
В частині п.5. ч.1. ст.2 БК України чітко визначено, що бюджетна система України - сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно- територіальних устроїв і врегульована нормами права.
Так, ст.5 БК України визначено, що структура бюджетної системи України складається з: 1) державного бюджету, 2) місцевих бюджетів: а) бюджету Автономної Республіки Крим; б) обласних бюджетів; в) районних бюджетів; г) бюджетів місцевого самоврядування.
Пунктом 10.5 статті 10 ПК України передбачено, що зарахування місцевих податків та зборів до відповідних бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.
Судова колегія звертає увагу на те, що в п.95.1 ст.95 ПК України прямо зазначено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Дослідження вказаних норм в сукупності дає підстави для висновку, що законодавець передбачив у податковому законодавстві можливість вживання формулювання «на користь держави», а тому позивач мав право викласти прохальну частину таким чином ««Стягнути з ФОП ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 4 800грн. на користь Держави в рахунок погашення податкового боргу: єдиного податку у розмірі 4 800грн.» без зазначення виду бюджету.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13.01.2021р. у  справі №819/1399/17, враховуючи, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового боргу, предметом доказування у даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених ПК України тощо.
Отже, предметом доказування у даній справі є обставини, зокрема, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку.
Такими обставинами у розумінні ПК України є наявність податкового боргу, який виник на підставі несплати узгодженого грошового зобов`язання платника податків, яку він повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання.
Вищенаведене свідчить, що факт узгодження грошового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом.
Таким чином, оскільки за відповідачем обліковується податковий борг в загальній сумі у розмірі 4  800грн., доказів сплати в матеріалах справи не містяться, а вжиті контролюючим органом заходи не призвели до його погашення, тому позовні вимоги належить задовольнити шляхом прийняття рішення про стягнення на користь держави вказаного податкового боргу.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.311, 315, 317, 322 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2023р. – скасувати.
Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов Головного управління ДПС у Миколаївській області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу – задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 4  800 (чотири тисячі вісімсот) грн. на користь Держави в рахунок погашення податкового боргу з єдиного податку у розмірі 4  800 (чотири тисячі вісімсот) грн..
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту отримання.

Головуючий:                                                                                Ю.М. Градовський

Судді                                                                                                         Т.М. Танасогло 

                                                                                                       Л.П. Шеметенко