Дата документу 18.09.2023 Справа № 334/3900/23

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 334/3900/23                 Головуючий у 1-й інстанції: Новікова Н.В. 
 
Провадження №22-ц/807/1821/23                 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Гончар М.С.,  Маловічко С.В.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , представника, адвоката Бахмут Михайла Сергійовича до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (стягнення безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом), - 
В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 , представник, адвокат Бахмут Михайло Сергійович звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів (стягнення безпідставно списаних грошових коштів в якості процентів за користування кредитом).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 серпня 2016 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк«ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до договору б/н від 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримав в АТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26 500 грн. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань по кредитному договору, станом на 17 серпня 2021 року по кредитному зговору становила 24 590,31 грн, яка складалась з суми заборгованості за тілом кредиту – 20 749,25 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 3 841,06 грн. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 по справі № 334/6936/21 задоволені частково та стягнуто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 079,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Крім того, рішенням суду було встановлено, що вимоги Банку про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту на вимогах Закону не ґрунтуються та їм не відповідають, а тому безпідставно стягнуті відповідачем в період з 19 серпня 2016 року по 17 серпня 2021 року грошові кошти в розмірі 35 629,40 грн підлягають стягненню на користь позивача. 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані грошові кошти, в якості процентів за користування кредитом в розмірі 35 629,4 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_1 , представника, адвоката Бахмут Михайла Сергійовича задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти, в якості процентів за користування кредитом в сумі 32 191,32 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 970 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення дя справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти, в якості процентів за користування кредитом в розмірі 32 191,32 грн, не врахувавши, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту, оскільки відсутні посилання на норми ст.1212 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові. Судом не врахована суттєва обставина як можливість та необхідність застосування судом строку позовної давності, оскільки позивач бажає стягнути кошти, які були отримані Банком, починаючи з 10 жовтня 2016 року, а позов пред`явлений до суду тільки 18 травня 2023 року і наявність рішення суду по справі № 334/6936/21 жодним чином не впливає на перебіг позовної давності. 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Бахмут М.С.зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684,00 грн (2684,00 грн Х 100 = 268 400 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 35 629,4 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.
Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2023 року підлягає апеляційному перегляду в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом за період з 19 серпня 2016 по 17 серпня 2021 року у розмірі 32 191,32 грн.
В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
За вимогами п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам в оскаржуваній його частині в повній мірі не відповідає.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення кредитного договору №б\н від 19 серпня 2016 року сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, про що зазначено в рішенні Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року, проте, з карткового рахунку ОСОБА_1 банком безпідставно списувались відсотки за користування кредитним лімітом, а тому безпідставно нараховані та списані кошти за період з 19 серпня 2016 року по 17 серпня 2021 року у розмірі 32 191,32 грн підлягають поверненню ОСОБА_1 .. Суд також зазначив, що звертаючись до суду з позовом 18 травня 2023 року позивачем не було пропущено строку позовної давності, оскільки саме рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року було встановлене порушення права позивача, а тому саме з 11 листопада 2021 року починається перебіг позовної давності за даними позовними вимогами.
З такими висновками суду першої інстанції не може в повній мірі погодитися  колегія суддів, виходячи з наступного. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 19 серпня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту – АТ КБ «ПриватБанк»), укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.18).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», а також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.19-25).
Відповідно до довідки між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н від 19 серпня 2016року, за яким було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 дата відкриття 26.01.2016, термін дії до 01/20 та № НОМЕР_2 дата відкриття 18.09.2018, термін дії до 08/22 (а.с.13).
Згідно з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , станом на 19.08.2016 кредитний ліміт 2200 грн, 22.12.2017 зменшено до 24 000 грн, 18.09.2018 збільшено до 26 500 грн, 16.05.2019 зменшено до 0,00 грн (а.с.16).
Отримання та користування перевипущеними картками підтверджується випискою по рахунку, в якій відображено як зняття кредитних коштів, так і погашення (а.с.30-44).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 17 серпня 2021 року по кредитному договору становить 24590,31 грн, яка складається з суми заборгованості за тілом кредиту 20749,25 грн; заборгованість за поточним тілом кредиту 0,00 грн; заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками 3841,06 грн; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідност.625 Цивільного кодексу України 0,00 грн; нарахована пеня - 0.00 грн; нараховано комісії - 0.00 грн (а.с.12-15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року у справі № 334/6936/21 (2/334/3996/23) позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. № б/н від 19 серпня 2016 року задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 серпня 2016 року у сумі 20 749,25 грн, що становить тіло кредиту, в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами за корстування кредитом відмовлено, оскільки такі проценти не передбачені умовами кредитного договору (а.с.26-29).

Предметом спору у даній справі є стягнення безпідставно нарахованих та списаних банком процентів за користування кредитом з карткового рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 19 серпня 2016 року, який було укладено між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , оскільки, на думку позивача нарахування таких процентів банком не було передбачено умовами зазначеного кредитного договору. 

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 07 серпня 2019 у справі № 500/2867/18.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30 серпня 2018 року по справі №334/2517/16-ц, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

У той же час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Анкета-заява № б\н від 19 серпня 2016 року, підписана сторонами, не містить як відомостей, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, так і відомостей про погашення нарахованих процентів за рахунок кредиту.

Зазначені обставини також були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листапада 2021 року у справі № 334/6936/21, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 були задоволені частково та стягнута заборгованість за вищезазначеним кредитним договором лише за тілом кредиту у розмірі 20479, 25 грн, а нарахуванням відсотків визнано таким, що не відповідає вимогам Закону та умовам кредитного договору. 

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти отримані відповідачем АТ КБ «Приватбанк»  без належних правових підстав, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів. Судом було вірно встановлено, що нараховуючи проценти за користування кредитом і списуючи нараховані відсотки та кошти на погашення цього кредиту за рахунок того, що ці кошти повинні були перераховуватись на погашення тіла кредиту, Банк діяв безпідставно, тому  на підставі статті 1212 ЦК України судом було правомірно стягнуто з Банку у  повернення позивачу, як безпідставно набуті кошти.. 

Визначаючи розмір безпідставно списаних грошових коштів в якості процентів за користування кредитом, суд першої інстанції визначив їх у розмрі 35 629,40 грн за період часу з 19 серпня 2016 по 17 серпня 2021 раку у розмірі 32191,32 грн. При цьому відмовив банку у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки прийшов до висновку, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року по справі № 334/6936/21 було встановлене порушення права позивача, тому саме з 11 листопада 2021 року починається перебіг позовної давності і звернувшись до суду з даним позовом до відповідача 18 травня 2023 року позивачем не було пропущено строку у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Перевіряючи розрахунки заборгованості за договором б/н від 19 серпня 2016 року станом на 17 серпня 2021 року за період з 19 серпня 2016 року по 30 червня 2019 року та станом на 17 серпня 2021 за період з 01 липня 2019 року по 17 серпня 2021 року вбачається, що за період з 19 серпня 2016 по 30 червня 2019 розмір сплачених ОСОБА_1 процентів, відповідно до стовпчика «Відсотки погашені за рахунок кредита» становлять 16 438,50 грн, а за період з 01 липня 2019 по 17 серпня 2021 розмір сплачених ОСОБА_1 процентів, відповідно до стовпчика «Відсотки погашені за рахунок кредита» становлять 15 752,82 грн. 

Тобто, загальна сума сплачених ОСОБА_1 коштів, які були спрямовані Банком на погашення процентів за період з 19 серпня 2016 року по 17 серпня 2021 року становить 32191, 32 грн (16 438,50 грн + 15 752,82 грн). (а.с.57-58,60-61).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, у відзиві АТ КБ «ПриватБанк» просив суд застосувати позовну давність як самостійну окрему правову підставу і відмовити позивачу з цього приводу у задоволенні його позовних вимог, оскільки позивач бажає стягнути кошти, які були отримані Банком, починаючи з 10 жовтня 2016 року, а позов пред`явлений до суду тільки 18 травня 2023 року, а наявність рішення суду по справі № 334/6936/21 жодним чином не впливає на перебіг позовної давності (а.с.51-53).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права.

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджується випискою за договором б/н від 19 серпня 2016 року, який було укладено між сторонами проценти за користування кредитом почали списуватися банком починаючи з 07 листопада 2016 року, щомісячно.

Отже, враховуючи, що умовами договору б/н від 19 серпня 2016 року укладеного між сторонами не було передбачено процентів за користування кредитом, а банк почав списувати проценти за користування кредитом щомісячно, починаючи з 07 листопада 2016 року, тому ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права саме з 07 листопада 2016 року. При цьому ОСОБА_1 з 19 серпня 2016 року користуючись кредитним коштами, погашаючи заборгованість тіла кредиту мав би звернути увагу на те, що частина цих коштів Банком списувались на нараховані відповідачем відсотки, що не передбачені договором, отже ОСОБА_1 повинен був усвідомити про порушення його прав та необхідність судового захисту саме з 07 листопада 2016 року, а не з моменту винесення Ленінським районним судом м. Запоріжжя 11 листопада 2021 року рішення у справі № 334/6931/21, а відтак строк позовної давності розпочав свій перебіг лише з вказаного часу ( 07 листопада 2016 року).

Таким чином, наявність судового рішення по справаі № 334/6936/21 не впливає на перебіг позовної давності.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з даним позовом через підсистему «Електронний суд» - 18 травня 2023 року. 

Тому за період із 18 травня 2020 року по 17 серпня 2021 року, тобто за три роки, які передували зверненню ОСОБА_1 до суду з позовом у межах заявлених позовних вимог є підстави про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом у розмірі 6 888,84 грн. 

Позовні вимоги про стягнення безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом за період з 19 серпня 2016 року по 18 травня 2020 року знаходяться поза межами строку позовної давності, тому у їх стягненні слід було б відмовити задовольнивши частково заяву АТ КБ « Приватбанк» про застосування строку позовної давності 

Водночас, при застосуванні строку позовної давності, колегія суддів враховує інший спеціальний Закон, яким продовжено такі строки у зв`язку з наступним.

Відповідно до Закону України від 30 березня 2020 року № 540-1Х, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом Sars-CoV-2»  ( із змінами і доплвненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продпвжувався Постановами Кабінету Міністрів України.

Отже, з урахуванням вказаних норм в рамках позовної давності позивач  ОСОБА_1 має право на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом саме з 12 березня  2017 року по 17 серпня 2021 року ( у межах заявлених позивачем позовних вимог), що відповідно до розрахунку заборгованості становить 31 774,62 грн.

Вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом за період з 19 серпня 2016 по 11 березня 2017 року у розмірі 416,70 грн не підлягають до задоволенню через пропуск строку позовної давності.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги є частково виправданими.

Стосовно доводів АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки після прийняття рішення суду у справі №334/6936/21 слід застосовувати норми ст. 1212 ЦК України, які в позові взагалі не зазначені, а лише процитовані положення рішення суду, суд вважає їх необґрунтованими. 

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства,що регулюють провадження у справі досудового розгляду» визначено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18). З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

З обставин даної справи слідує, що позивач посилаючись на захист прав споживачів просив стягнути безпідставно списаних грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом, оскільки банк в односторонньому порядку без повідомлення та письмового погодження з ним нараховував та списував надані ним Банку грошові кошти за процентною ставкою по кредитному договору б/н від 19 серпня 2016 року, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, що було установлено рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2021 року, яке набрало законної сили.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин приписи положення статті 1212 ЦК України щодо наслідків набуття майна без достатньої правової підстави. У  постанові від 04.12.2019 у справі N 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу для обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію відносин та застосовують для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі N 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми для обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі N 761/6144/15-ц). Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, зважаючи на факти, установлені під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі N 917/1739/17). Отже, суди першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин приписи ст. 1212 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , не звернув уваги на вказані вище норми та не в повній мірі надав належну оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи та помилково стягнув з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані кошти за період з 19 серпня 2016 по 17 серпня 2021 в розмірі 32 191,32 грн, не застосувавши строк позовної давності невірно встановив їх розмір .
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що Банком були безпідставно списані грошові кошти, в якості процентів за користування кредитом ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 16 серпня 2016 року, сплачені останнім в рахунок погашення тіла кредиту, проте не врахував строки позовної давності до спірних правовідносин, в результаті чого було невірно встановлений період та розмір безпідставного списання грошових коштів, в якості процентів за користування кредитом, а тому рішення суду підлягає зміні в частині періоду стягнення безпідставно списаних сум та їх розміру відповідно.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволеих позовних вимог. 

За частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судовий збір в дохід держави відповідно до пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 957,44 грн (31774,62 грн х 1073,60 грн : 35 629,40 грн). Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена на 3854,78 грн (35 629,40 грн – 31 774,62 грн), тому АТ КБ «Приватбанк» необхідно компенсувати за рахунок держави 174,23 грн (3854,78 х 1610,40 грн : 35629,40) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 783,21 грн (957,44 грн - 174,23 грн).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 383, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2023 року частині стягнення безпідставно списаних коштів, в якості процентів за користування кредитом, судового збору змінити. 

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ЄДРПОУ 14360570, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , , РНОКПП НОМЕР_3 , суму безпідставно списаних коштів, в якості процентів за користування кредитом в розмірі 31 774 грн 62 коп.

В решті рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, на користь держави, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 783,21 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадкуякщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цьогоКодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 18 вересня 2023 року.
Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Гончар М.С.                         Маловічко С.В.