Постанова
Іменем  України                                  
 
13 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 734/1352/21
провадження № 61-12234 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь. О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич Олена Олександрівна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бубенка Віктора Григоровича на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 липня 2022 року у складі судді Іванюка Т. І. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. (далі - приватний нотаріус КМНО Гуцевич О. О.), про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
 
Також у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Гуцевич О. О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
 
Ухвалою Козелецького районного суду від 22 жовтня 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 734/1357/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та цивільну справу № 734/1352/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Об`єднаним справам присвоєно № 734/1352/21.
 
Позовні заяви мотивовані тим, що 31 грудня 2016 року він придбав у територіальної громади сіл Сираївської сільської ради комплекс нежитлових будівель загальною площею 6 077,6 кв. м, вартістю 649 817,52 грн, які були перераховані на рахунок продавця. У 2017 році він за власні кошти відремонтував нежитлові приміщення, які перебували у занедбаному стані, внаслідок чого вартість комплексу значно збільшилася. 09 лютого 2017 року він разом з відповідачами створив товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО-ФЕРМА «ДИВО» (далі - ТОВ «ЕКО-ФЕРМА «ДИВО»), якому було передано вказаний комплекс будівель у користування для ведення тваринництва та виробництва молочної продукції.
 
За договорами купівлі-продажу від 25 червня 2019 року він відчужив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 1/3 частині комплексу нежитлових будівель. Зазначену у договорах вартість нерухомості в розмірі 650 700 грн визначено формально, без огляду приміщень та врахування проведеного капітального ремонту. Відповідно до експертної оцінки вартість комплексу становила 8 025 000 грн, тобто реальна вартість приміщень на момент укладення спірних договорів більше ніж у 12 разів перевищувала указану у договорах ціну та без урахування вартості земельної ділянки, яка на момент продажу належала позивачу. На час укладення спірних договорів та в подальшому жодних розрахунків відповідачі з ним не провели. Зазначав, що його фактично усунуто від управління товариством, керівництво якого не звітує перед учасниками з питань діяльності та фінансового стану, і він як учасник товариства не отримує будь-якого прибутку від господарської діяльності.
 
Наведене свідчить про те, що спірні правочини укладені з порушенням чинного законодавства, на вкрай невигідних для нього умовах, а саме, за заниженою ціною нерухомого майна, яка не відповідає дійсній його вартості, без здійснення розрахунку за договорами та введенням його в оману щодо отримання ним прибутку від подальшого використання цього майна.
 
Ураховуючи викладене,уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки комплексу нежитлових будівель, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений 25 червня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Гуцевич О. О., зареєстрований за № 1076, та визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки комплексу нежитлових будівель, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений 25 червня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Гуцевич О. О., зареєстрований за № 1079.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Козелецького районного суду від 26 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.
 
Судові рішення мотивовано тим, що позивач не навів обставин, які свідчили б про примушування його укласти спірні договори, та не довів, що сплачена йому ціна не відповідала дійсній вартості спірного майна, враховуючи, що відповідно до умов договорів сторони узгодили ціну продажу майна у 220 000 грн. Ця сума відповідала дійсній ринковій вартості майна на момент придбання його у 2016 році. Жодних змін у складі майна та будь-яких його суттєвих поліпшень за цей час не відбулося. Отримання позивачем грошових коштів за продане майно підтверджується умовами пунктів 4 договорів, в яких зазначено, що підписанням договору сторонами свідчить про факт повного розрахунку між ними та відсутності з боку продавця будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продане нерухоме майно, до покупця. Розрахунок за оспорюваними договорами купівлі-продажу також підтверджується копіями квитанцій, з яких вбачається сплата ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб, військового збору та сплату ОСОБА_2 і ОСОБА_3 збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Кадастровий номер земельної ділянки, указаний в оспорюваних договорах, надано самим позивачем, отже, будь-які невідповідності цих даних, якщо вони будуть виявлені, свідчать про недобросовісність позивача і можуть бути підставою для притягнення його до відповідальності. Подальше використання покупцем придбаного майна не впливає на дійсність договору купівлі-продажу, оскільки вказаний договір не містить ніяких умов або обмежень щодо використання майна покупцем. Таким чином позивач не довів жодної обставини, яка відповідно до законодавства могла б бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
07 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бубенок В. Г. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 липня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Також заявник указує на те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Козелецького районного суду Чернігівської області.
 
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили доказів, наявних у справі, які свідчать про недійсність укладених між сторонами договорів. Крім того, апеляційний суд належним чином не повідомив позивача про дату та час судового засідання, натомість 14 жовтня 2022 року представник позивача отримав на електронну адресу лист від 13 жовтня 2022 року № 734/1352/21/7394/22, в якому було зазначено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та рекомендаціями Ради суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану за якими рекомендовано відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Оскільки суд першої інстанції вибірково взяв пояснення позивача та його представника, пояснення свідків, не вжив всіх процесуальних можливостей щодо приводу та допиту свідків, отримання пояснень від третьої особи (нотаріуса, який посвідчував спірні договори, то сторона позивача мала намір подати до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги та заявити клопотання щодо з`ясування всіх обставин справи. Позивач та його представник не змогли з`явитися в судове засідання, яке відбулося 01 листопада 2022 року, у зв`язку з посиленням ракетних обстрілів з середини жовтня 2022 року та з міркувань безпеки для власного життя та життя інших учасників справи. Повітряна тривога 01 листопада 2022 року була оголошена о 9:12 год і закінчилася о 10:41 год, однак судове засідання не було відкладено, як про це повідомлялось в листі Чернігівського апеляційного суду, а була винесена постанова без участі позивача та його представника, чим було грубо порушено їх права.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2022 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких зазначили, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вважають висновки судів першої та апеляційної інстанції такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
31 грудня 2016 року між територіальною громадою сіл Сираївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області в особі Голови сільської ради Доломанського С. І. та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель, за умовами якого покупець купив комплекс нежитлових будівель загальною площею 6 077,6 кв. м, до складу якого входять: родильне відділення загальною площею 1 077 кв. м, з прибудовою 34,8 кв. м, корівник загальною площею 3 059,6 кв. м з прибудовою 111,8 кв. м, доїльне відділення з прибудовою загальною площею 873,4 кв. м, будинок тваринника загальною площею 278,2 кв. м, профілакторій загальною площею 303,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Комплекс нежитлових будівель розташований на земельній ділянці площею 9,9637 га, кадастровий номер 7422089300:74:103:0001, цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення. Вказаний у цьому договорі об`єкт приватизації продано за 649 817,52 грн.
 
18 січня 2017 року між наведеними вище сторонами укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель від 31 грудня 2016 року.
 
На замовлення ОСОБА_1 10 травня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтинговий центр «Дисконт-Сервіс» виготовило звіт про оцінку майна - комплексу нежитлових будівель загальною площею 6 077,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , згідно з яким загальна вартість об`єкта оцінки (без ПДВ) складає 8  025 000 грн.
 
Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна, виготовленого 28 травня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вартість комплексу нежитлових будівель загальною площею 6 077,6 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 складає 650 700 грн. Вартість 1/3 частки указаного комплексу складає 216 900 грн.
 
25 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки комплексу нежитлових будівель, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гуцевич О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1079, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає 1/3 частку належного продавцю комплексу нежитлових будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 6 077,6 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 9,9637 га, кадастровий номер 7422089300:74:103:0001, і сплачує за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму.
 
В пункті 3 вищевказаного договору купівлі-продажу зазначено, що експертна грошова оцінка нерухомого майна відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна від 28 травня 2019 року складає 650 700 грн. Експертна грошова оцінка вартості 1/3 частки нерухомого майна складає 216 900 грн. 
 
Пунктом 4 договору купівлі-продажу визначено, що продаж 1/3 частки вказаного нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 220 000 грн, які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до укладення цього договору, з дотриманням вимог чинного законодавства України. Підписання цього договору сторонами свідчить про факт повного розрахунку між ними та відсутності з боку продавця будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продане нерухоме майно, до покупця.
 
Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу продавець зобов`язується в день укладення та підписання цього договору передати 1/3 частку нерухомого майна покупцю для безперешкодного користування.
 
25 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки комплексу нежитлових будівель, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гуцевич О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1076, за умовами якого продавець передає у власність, а покупець приймає 1/3 частку належного продавцю комплексу нежитлових будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 6 077,6 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 9,9637 га, кадастровий номер 7422089300:74:103:0001, і сплачує за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму.
 
Умови пунктів 3, 4, 8 цього договору є аналогічними умовам, наведеними у пунктах 3, 4, 8 договору, укладеному 25 червня 2019 року із ОСОБА_2 .
 
Розрахунок за оспорюваними договорами купівлі-продажу підтверджується копіями квитанцій від 25 червня 2019 року, з яких вбачається сплата ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб, військового збору та сплату ОСОБА_2 і ОСОБА_3 збору з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
 
Рішенням Сираївської сільської ради від 10 вересня 2019 року затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки площею 9,9637 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0001, розташованої на території Сираївської сільської ради Козелецького району, на земельні ділянки площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0002, площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0003, площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0004, площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0005, площею 1,9637 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0006. Надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0002, надано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0003, надано ОСОБА_7 у власність земельну ділянку площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0004, надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 2 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0005, надано ОСОБА_8 у власність земельну ділянку площею 1,9637 га - кадастровий номер 7422089300:74:103:0006, розташованих на території Сираївської сільської ради Козелецького району.
 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно комплекс нежитлових будівель, що розташований на АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 1/3 частці кожному. Земельні ділянки, на яких розташований об`єкт нерухомого майна, мають кадастрові номери 7422089300:74:103:0003 та 7422089300:74:103:0002.
 
За інформацією з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 30 квітня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером 7422089300:74:103:0002 з цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства належить на праві власності ОСОБА_1 , а власником земельної ділянки з кадастровим номером 7422089300:74:103:0003 з цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства є ОСОБА_6 .
 
2.                Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.
 
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 5, 19 та 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги визнання договорів купівлі-продажу недійсними, ОСОБА_1 посилався на те, що вони укладені з порушенням чинного законодавства, на вкрай невигідних для нього умовах, за заниженою ціною нерухомого майна, яка не відповідає дійсній його вартості, без здійснення розрахунку за договорами та введенням його в оману щодо отримання ним прибутку від подальшого використання цього майна.
 
У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі                  № 6-2766цс16 зроблено висновок, згідно з яким правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
В постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
 
В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу не можуть бути підставою для застосування положень статей 230, 233 ЦК України з огляду на недоведеність факту укладення вказаних договорів ОСОБА_1 під впливом обману або під впливом тяжкої для нього обставини.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки існують та викладені в численних постановах Верховного Суду, зокрема й у вищенаведених постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі                  № 6-2766цс16 та постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19.
 
В постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 викладено такі висновки.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні справи судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
Крім того, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо належного повідомлення позивача про дату та час розгляд справи, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
 
В постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14 серпня 2020 року у справі № 904/2584/19 вказано, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
 
В постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.
 
Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).
 
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
 
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини(далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).
 
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).
 
Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).
 
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
 
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
 
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
 
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
 
Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).
 
Крім того, Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
 
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
 
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження                          № 61-8505св22).
 
Матеріалами цієї справи підтверджується, що ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 01 листопада 2022 року о 09 год.
 
ОСОБА_1 повідомлявся про судове засідання, призначене на 01 листопада 2022 року о 09 год, шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_2 , що була вказана ним в позовній заяві, а також в апеляційній скарзі. Однак поштовий конверт було повернуто до апеляційного суду з відміткою служби поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Інших адрес для листування ОСОБА_1 не повідомляв.
 
Судова повістка на ім`я представника позивача - адвоката Бубенка В. Г. надіслана 14 жовтня 2022 року на його електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 Цього ж дня, о 13 год 22 хв. судова повістка на ім`я представника доставлена до його електронної скриньки, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не виконав вимоги щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, аза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бубенка Віктора Григоровича залишити без задоволення.
 
Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 липня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович