Ухвала
 
11 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 638/7153/20
провадження № 61-12441ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2021 року 
та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики; 
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2020 року до ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 з проханням надати йому у позику грошові кошти у сумі 111 400 грн. Грошові кошти були передані відповідачу 27 квітня 
2020 року, що підтверджується розпискою, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 01 травня 2020 року, про що також зазначив у розписці.
25 травня 2020 року боржнику було направлено рахунок - претензію з пропозицією повернути грошові кошти, однак ОСОБА_1 борг не повернув.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму в загальному розмірі 124 246,77 грн, з яких: основна сума боргу - 111 400 грн; 3 % річних - 3 509,86 грн; інфляційні збитки - 9 336,91 грн.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2020 року 
ОСОБА_1 дійсно написав розписку ОСОБА_2 про отримання від нього в борг 114 400 грн, однак це відбулось під впливом 
морально-психологічного тиску з боку позивача, у зв`язку із чим відповідач був змушений звернутися до поліції з відповідною заявою про злочин. 
Посилаючись на те, що докази фактичного отримання позивачем грошових коштів відсутні, ОСОБА_1 просив суд визнати розпису від 27 квітня 2020 року недійсною.
Дзержинський районний суд міста Харкова своїм рішенням від 14 вересня 2021 року (у складі судді Яковлевої В. М.) позов ОСОБА_2 задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму в загальному розмірі 124 246,77 грн, з яких: основна сума боргу - 111 400 грн; 
3 % річних - 3 509,86 грн; інфляційні збитки - 9 336,91 грн.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.
Дзержинський районний суд міста Харкова додатковим рішенням 
від 29 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 14 550 грн.
У задоволенні іншої частини заяви відмовив.
Не погодившись з рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2021 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Верховний Суд своїм розпорядженням від 25 березня 2022 року 
№ 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінив територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.
Полтавський апеляційний суд своєю постановою від 13 липня 2023 року 
(у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.) рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 
2021 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що неналежне виконання відповідачем умов договору позики в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 526, 530, 
625 ЦК України, тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суди виходили з того, що, оскільки всі істотні умови під час укладання договору позики дотримані, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт фізичного чи психологічного тиску на нього під час написання розписки, а також факт неотримання грошових коштів від ОСОБА_2 у визначеному розмірі, тому правових підстав для визнання недійсним договору позики немає.
21 серпня 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду 
з касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права 
на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом спору у даній справі є вимоги як майнового 
характеру - стягнення заборгованості за договором позики (первісний позов), так і немайнового характеру - визнання розписки недійсною (зустрічний позов).
Справа не є такою, що підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Ціна позову майнового характеру становить 124 246,77 грн.
Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2023 року не перевищують двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 250 = 620 250 грн).
В частині вимог зустрічного позову про визнання розписки недійсною справа є незначної складності.
При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, предмет касаційного оскарження.
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином 
(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Отже, зазначена справа щодо первісних та зустрічних вимог як майнового, так і немайнового характеру, є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої 
статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання 
на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 13 липня 
2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, 
у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 
394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк