ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1119/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4598/22 Категорія: 304090000 	Єщенко О.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       23 серпня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л., розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що банк та ОСОБА_1 26.03.2008 уклали кредитний договір № CSU0GK00000106. 
Згідно з договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 48640,00 (Долар США) на термін до 26.03.2028, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, вставлені кредитним договором. 
Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. 
Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № CSU0GK00000106. 
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 34307,17 (Долар США). 
У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 20.09.2019 по 19.09.2022 має заборгованість – 3087,65 (Долар США), яка складається з наступного: 3087,65 (Долар США) – 3% річних від простроченої суми.
На підставі викладеного АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь заборгованість за період з 20.09.2019 по 19.09.2022 у розмірі 3087,65 (Долар США), що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.09.2022 складає 112884,48 грн. за кредитним договором № CSU0GK00000106 від 26.03.2008, яка складається з наступного: 3087,65 (Долар США) – 3 % річних від простроченої суми, та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивач не звертався до суду з позовними вимогами до відповідача про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Вимоги банку про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в період дії договору, строк виконання якого не закінчився, є безпідставними.
Крім того, судом першої інстанції було враховано, що предметом спору є стягнення 3% річних від суми заборгованості за кредитним договором, водночас у зв`язку із внесеними змінами до чинного законодавства, відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину та воєнного стану.
Не погодившись з вказаним рішенням суду представник АТ КБ «Приватбанк» – адвокат Білоус А.В. звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимого банку задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Вказує, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не оцінив усіх фактичних обставин справи, не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі №910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18.
Звернуто увагу, що відповідно до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» від 17.03.2020 року №533-ІХ (із змінами) зазначено період з 01.03.2020 року, а у даному випадку заборгованість розрахована за період з 20.09.2019 року, по-друге, норми даних положень звільнення відбувається щодо неустойки (штраф, пеня), а не відсотки за ст. 625 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Трепак О.І. вказує, що не відповідають дійсності доводи позивача викладені в апеляційній скарзі, що заборгованість за кредитним договором було стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку.
Також зазначає, що посилання сторони позивача на правові висновки Верховного Суду є безпідставними з огляду на те, що предмети позовів у справах не є тотожними.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.
Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 26.03.2008 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CSU0GK00000106.
У кредитному договорі від 26.03.2008 року сторони визначили його істотні умови, передбачили права та обов`язки сторін договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін та термін дії договору й порядок зміни його умов.
Відповідно до умов вказаного договору банк зобов`язався надати «Позичальникові» грошові кошти через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього Договору. Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному Кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку Позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованій Приватбанком. Номер рахунку зазначений у п. 8.2. договору (п. 1.1., п. 1.2. Договору).
Відповідно до п. 2.1.3 даного Договору Позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7. даного Договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно Договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов`язується провадити у випадку не пред`явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування.
Пунктом 2.3.7 Договору встановлено, що банк має право стягнути Кредит до настання дати, передбаченої п. 8.1, 8.1.1., 8.1.2. даного Договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.3.
Також умовами Договору передбачено, що банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 26.03.2008 по 26.03.20208, включно, у вигляді не поновлювальна лінія у розмірі 48640,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 40000,00 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 8640,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 458,49 доларів США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п. 8.1. Договору).
Відповідно до п. 8.1.1. Договору позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 8.1. Повне погашення Кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1. даного Договору.
Забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека трикімнатної квартири загальною площею 59,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п. 8.3. Договору).
Відповідно до Додатку № 1 до кредитного договору № CSU0GK00000106 від 26.03.2008: вартість нерухомості – 58000,00 дол. США; початковий внесок (>30%) – 18000,00 дол. США; сума кредиту – 40000,00 дол. США.
До позовної заяви позивачем додано Додаток № 2 до кредитного Договору № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 з графіком погашення кредиту, відповідно до якого сума кредиту – 40000 дол. США, % – 69504,40 дол. США.
Згідно із заявою на видачу готівки № 6 ОСОБА_1 видано кредит згідно з кредитним договором № CSU0GK00000106 від 26.03.2008 в розмірі 40000,00 USD.
Також до позовної заяви додано розрахунок, відповідно до якого зазначено, що основна сума заборгованості за договором за тілом кредиту з 20.09.2019 до 19.09.2022 становить 34307,17 USD згідно з якою нараховуються 3% річних. Період прострочення грошового зобов`язання: кількість днів у періоді з 20.09.2019 до 31.12.2019 – 103 – сума 290,44 USD; з 01.01.2020 по 31.12.2020 – 366 – 1029,22 USD; з 01.01.2021 до 19.09.2022 – 627 – 1767,99 USD. Всього штрафних санкцій: 3087,65 USD.
Відповідно до виписки з 26.03.2008 по 08.11.2022 заборгованість ОСОБА_1 становить 36693,63 дол. США.
Сторони погодили строк дії договору до 26.03.2028 року (п. 8.1 договору).
Звертаючись до суду із позовом банк просив стягнути 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 20.09.2019 року по 19.09.2022 року у розмірі 3087,65 дол. США.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.
На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Оскільки предметом позову є лише стягнення сум, нарахованих з основної суми кредиту в порядку ст. 625 ЦК України, суд розглядає справу лише в межах цих вимог.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З позовом про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України банк до суду не звертався. Термін дії договору узгоджено сторонами до 26 березня 2028 року.
Таким чином вимоги банку про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України в період дії договору, строк виконання якого не закінчився є безпідставним.
Щодо посилань представника банку на вказані вище постанови Великої Палати Верховного Суду, то колегія суддів враховує наступне.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Правові висновки, на які посилається заявник у апеляційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин, оскільки нарахування 3% річних у розглядуваних справах відбувалось після закінчення строку дії договору або при наявності дострокової вимоги за кредитним договором.
У даній справі кредитний договір є чинним зі строком повернення коштів до 26 березня 2028 року, що у свою чергу унеможливлює застосування частини 2 статті 625 ЦК України до існуючих наразі між сторонами правовідносин.
Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»- залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 травня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
                                                                 
Судді