ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1217/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №694/1381/22 Категорія: 311020000 	Федорець С.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       04 жовтня 2023 року                                                                                                  м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Новіков О.М., Гончар Н.І.	
секретар 	Новицька Н.О.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Єфімік О.О. на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.05.2023 (повний текст складено 29.05.2023, суддя в суді першої інстанції Федорець С.В.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до СПД-ФО ОСОБА_2 про стягнення коштів, що підлягали до виплати у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в :

у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, яким, після послідуючого уточнення, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі з 01.01.2020 по 31.08.2022 у розмірі 200000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 46508,00 грн., моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн. та судові витрати по сплаті судового збору і правової допомоги у розмірі 11000,00 гривень.
В обґрунтування вказано на те, що 01.07.2011 він був прийнятий на роботу продавцем непродовольчих товарів до магазину відповідача «Август» по АДРЕСА_1 . В цьому наказі вказано, що заробітна плата відповідача встановлена на рівні мінімальної заробітної плати, передбаченої чинним законодавством України. 31.08.2022 позивача було звільнено, проте при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. ОСОБА_1 вважає, що у відповідача наявна заборгованість по заробітній платі за період часу з 01.01.2020 по 31.08.2022 у розмірі 182284,00 гривень, яка має бути стягнута судом разом із компенсацією за затримку розрахунку при звільненні у виді середнього заробітку. Також неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 200000,00 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.05.2023 позов у справі відхилено з посиланням на необґрунтованість тверджень позивача про не проведення з ним належного розрахунку при звільненні з боку роботодавця.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Єфімік О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вказано на те, що умовами трудового договору було передбачено виплату позивачу за кожен відпрацьований місяць мінімальної заробітної плати, що за період його роботи у відповідача з 01.01.2020 по 31.08.2022 складає 182284 грн. Відповідач надав докази відрахувань із заробітної плати позивача з січня по квітень 2021 року до ПФУ та суд помилково їх врахував, адже вони не підтверджують виплату позивачу заробітної плати. Відповідач не надав доказів виплати позивачу заробітної плати за інший період роботи. Показання свідків є необ`єктивними, адже вони є підлеглими відповідача. У присутності цих свідків позивач отримував не заробітну плату, а оплату надурочних робіт. Суд не обґрунтував чому він надав перевагу поясненням відповідача, а не доводам позивача. Суд не пояснив позивачу можливість оскарження постанови від 22.03.2023 про закриття кримінального провадження за наслідками розгляду його заяви про невиплату заробітної плати. У вказаній постанові слідчого зазначено, що слідством не було встановлено невиплату позивачу заробітної плати більше як за один місяць. Отже, як резюмує скаржник, принаймні за один місць борг по зарплаті є. 
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що позивач працював у магазині відповідача «Август» з 03.06.2014, що підтверджується копією відповідного наказу та копією трудової книжки позивача (а.с. 39, 44).
Згідно трудового договору між сторонами від 03.06.2014 роботодавець зобов`язався виплачувати позивачеві заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством (а.с. 38).
31.08.2022 позивач був звільнений відповідачем на підставі статті 40 КЗпП України за прогули, про що також виданий відповідний наказ та зроблений запис у трудовій книжці позивача (а.с. 15, 44).
Ці факти сторонами визнаються.
Позивач стверджує, що при звільненні відповідач не провів розрахунок з ним по заробітній платі, за період з 01.01.2020 по 31.08.2022 (день звільнення). Зазначені обставини стали підставами для звернення до суду з цим позовом про стягнення коштів, що підлягали до виплати у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.
Крім того, відповідач визнає, що ним не було долучено до матеріалів справи доказів виплати позивачу заробітної плати у зв`язку з тим, що його бухгалтер, тікаючи від війни, не передала роботодавцеві всю належну документацію.
При цьому на а.с.92 наявний наказ ПП « ОСОБА_2 » від 01.06.2022 про те, що у зв`язку з терміновим від`їздом колишнього бухгалтера ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_4 , з яким заключено договір про спільну діяльність, наказано перейняти справи колишнього бухгалтера ОСОБА_3 .
Правовідносини між сторонами у справі, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.
Згідно ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 ЗУ «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.
Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказів виплати заробітної плати позивачу, зокрема, за червень, липень та серпень 2022 року по день звільнення 31.08.2022 на час вирішення спору у справі суду надано не було.
При цьому апеляційним судом відхиляються твердження відповідача про те, що в нього був відсутній бухгалтер з відповідною документацією по працівникам, адже згідно наказу від 01.06.2022 обов`язки бухгалтера в ПП ОСОБА_2 виконував ФОП ОСОБА_4 , починаючи з червня 2022 року, тобто у період, коли перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати.
З матеріалів справи вбачається, що місячна заробітна плата позивача сторонами погоджена у розмірі мінімальної заробітної плати, визначеної законодавством, що під сумнів при апеляційному перегляді справи не ставиться, отже за червень, липень та серпень 2022 року позивачу має бути виплачено 6500 грн. * 3 = 19500 грн.
Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі знайшли своє часткове підтвердження, а висновки суду першої інстанції щодо їх відхилення є таким, що не відповідають обставинам справи.
Доказів наявності заборгованості по заробітній платі в іншому розмірі, ніж визначений апеляційним судом, позивач не надав.
Також сторони у справі не доводять про необхідність виплати працівнику при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки, отже відповідні обставини судом не встановлюються.
З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд констатує, що при звільнення позивача з ним не було проведено належний розрахунок, зокрема, по заробітній платі.
Крім того, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України).
Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У цій справі судом встановлено, що мала місце затримка розрахунку з працівником при звільненні. Отже в розумінні вимог ст. 117 КЗпП наявні фактичні підстави для стягнення на користь працівника середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за шість місяців у сумі 6500 грн. * 6 = 39000 грн.
Далі, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
У пункті 13 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
За наявності порушення прав працівника  у сфері трудових відносин (у цій справі відсутності належного розрахунку при звільненні), відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена актуальна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2012 у справі №6-23цс12. Її також підтримано практикою ВС у справі №640/14909/16ц постанова від 19.12.2018.
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, апеляційний суд констатує факт порушення законних прав позивача, яке полягало у не проведенні належного розрахунку з працівником при звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, апеляційний суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для захисту права у спосіб звернення до суду, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 7 000 грн.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.05.2023 у даній справі слід скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково задовольнивши апеляційну скаргу, та прийняти постанову, якою позовні вимоги у справі задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 19500 грн. заборгованості по заробітній платі, 39000 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні та 7000 грн. у відшкодування моральної шкоди, при цьому роботодавцем слід провести вказані виплати з відрахуванням з цих сум усіх передбачених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів.
На підставі ст.141 ЦПК України з позивача до державного бюджету за розгляд справи судом першої інстанції слід стягнути пропорційно до задоволеної частки позовних вимог 655 грн. судового збору та за апеляційний перегляд справи – 982,50 грн. судового збору, а всього 1637,50 грн. судового збору.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – задовольнити частково.
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 23.05.2023 у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до СПД-ФО ОСОБА_2 про стягнення коштів, що підлягали до виплати у зв`язку зі звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 у даній справі – задовольнити частково.
Стягнути з СПД-ФО ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19500 грн. заборгованості по заробітній платі, 39000 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні та 7000 грн. у відшкодування моральної шкоди, з відрахуванням при виплаті цих сум усіх податків, зборів та обов`язкових платежів передбачених законодавством України. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі – відмовити.
Стягнути з СПД-ФО ОСОБА_2 на користь державного бюджету за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій 1637,50 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 04.10.2023. 

Суддя-доповідач

Судді