ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 р. 	Справа № 520/1072/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023, (головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О.) по справі № 520/1072/22
за позовом         ОСОБА_1  
до        Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області при здійсненні ОСОБА_1  перерахунку пенсії за вислугу років, на виконання судового рішення від 18.03.2021 по справі № 520/2224/21, з 01.04.2019 року, виходячи з 70 % грошового забезпечення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 ,  пенсію за вислугу років у розмірі 89 % грошового забезпечення з 01.04.2019 року, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою; 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області при здійсненні ОСОБА_1 , перерахунку пенсії за вислугу років з 01.04.2019 року, в частині обмеження її максимальним (граничним) розміром, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 ,  пенсію за вислугу років у розмірі 89 % грошового забезпечення з 01.04.2019 року, без застосування обмеження її максимальним (граничним) розміром, з урахуванням раніше виплачених сум, однією сумою; 
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  судовий збір у розмірі 1 984,80 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області які полягають у зменшенні основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 89% грошового забезпечення до 70% грошового забезпечення з 01.04.2019 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію в розмірі 89% грошового забезпечення з 01.04.2019 року, з урахуванням виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог відмолено. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що незалежно від проведення перерахунку пенсії у розмірі 89% від сум грошового забезпечення, відповідач станом на 01.11.2021 вже допустив обмеження розміру пенсії максимальним (граничним) розміром, що відображено в перерахунку пенсії за пенсійною справою позивача, однак суд першої інстанції зазначені обставини не врахував та помилково пов`язав відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з перерахунком пенсії позивача у розмірі 89%  грошового забезпечення з 01.04.2019, яке не здійснене відповідачем. 
Вважав, також, помилковими висновки суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні його позовних вимог щодо перерахування пенсії однією сумою. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку,  що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 15.12.2010 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 89% відповідних сум грошового забезпечення.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року по справі №520/2224/21,  Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.04.2019 року зі зменшенням відсоткового розміру грошового забезпечення з 89% до 70% .
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо зменшення розміру пенсії позивача з 89% до 70% відповідних сум грошового забезпечення з 01.04.2019 року.   
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх передчасності та необґрунтованості. 
Колегія суддів зазначає, що  відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржує, а позивач оскаржує його стосовно позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. 
Отже, судом апеляційної інстанції надається правова оцінка позовним вимогам  в частині обмеження пенсії ОСОБА_1 максимальним (граничним) розміром, та виплату пенсії однією сумою, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції  виходячи з наступного.
Щодо вимоги перерахувати та виплатити пенсію без обмеження максимальним розміром з 01.04.2019 року.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що вимога про перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром  є передчасною, оскільки відповідачем не проведено такий перерахунок на виконання судового рішення, отже відсутні підстави вважати, що ним буде обмежено суму пенсії позивача граничним розміром.
Так, обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, вперше введено в дію Законом України № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав законної сили 01.10.2011 (далі – Закон № 3668-VI).
Відповідно до положень ст. 2 Закону № 3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,  які мають особливі заслуги перед  Батьківщиною), призначених (перерахованих)  відповідно до, зокрема закону України  «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Водночас Законом № 3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Водночас положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, колегія суддів доходить висновку, що вони суперечать один одному.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010   у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, від 28 листопада 2022 року у справі № 340/5306/21, від 21 квітня 2023 року у справі № 380/8024/21.
З урахуванням наведеного, виплата пенсії позивача, призначеної на підставі Закону № № 2262-XII не повинна обмежуватись максимальним розміром пенсії.  
Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова ВС України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".
Враховуючи, що за наслідками судового розгляду, зобов`язано  пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 89% грошового забезпечення з 01.04.2019, з метою виключення у подальшому можливості для прийняття суб`єктом владних повноважень протиправних рішень, дії чи бездіяльності та повного захисту прав позивача колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Натомість суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вище обставини,  у зв`язку з чим помилково відмовив в цій частині позову, що є підставою для скасування судового рішення  в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо обмеження максимальним розміром пенсії  при проведенні її перерахунку та виплаті з ухваленням в цій частині рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно зобов`язання відповідача провести виплату суми заборгованості пенсії однією сумою.
Згідно зі ст.46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
 Таким чином ст. 46 Закону №1058-IV передбачає виплату недоплаченої пенсії однією сумою лише в тому разі, якщо пенсія належала пенсіонеру, однак, не була отримана ним вчасно з власної вини. 
 Разом з тим, ця норма не містить приписів, які б визначали спосіб дій органу Пенсійного фонду щодо виплати суми пенсії, що утворилася з вини органу Пенсійного фонду, зокрема, внаслідок перерахунку за рішенням суду.
 Отже спосіб виконання дій, які має вчинити суб`єкт владних повноважень за рішенням суду, не визначений у спірних відносинах нормативно.
Колегія суддів зазначає, що належним виконанням судового рішення про зобов`язання пенсійного органу перерахувати та виплатити позивачу пенсію з 01.04.2019р. буде вважатися як перерахування присудженої суми одним платежем, так і кількома платежами, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці. 
При цьому, кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення.
Відтак, наведені доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на зазначене  рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання відповідача виплатити перераховану пенсію з 01.04.2019 без обмеження граничним розміром з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позову.
В іншій частині, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі  2 977,20 грн., що підтверджується квитанцією.
Разом з тим, розмір судового збору за подання вказаної апеляційної скарги становив 1 488,60 грн. згідно Закону України "Про судовий збір".
Враховуючи, що апеляційна скарга судом задоволена частково, відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог в сумі 744,30 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 по справі № 520/1072/22 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про обмеження максимальним розміром пенсії при проведенні її перерахунку та виплати  з 01.04.2019.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію в розмірі 89% грошового забезпечення з 01.04.2019 без обмеження граничним розміром.
В іншій частині відмови в задоволенні позову рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.04.2023 у справі № 520/1072/22 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (ЄДРПОУ 14099344, 61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов.) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 744,30 грн (сімсот сорок чотири гривні 30 копійок). 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова