ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/3450/22
Провадження № 22-ц/4820/1245/23
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю представника позивача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/3450/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року в складі судді Мазурок О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 270 000 грн основного боргу, 4 160 грн - процентів від суми позики та 180 грн 27 коп – три проценти річних.
На підтримання заявлених позовних вимог позивач посилався, що 23 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів на суму 270 000 грн, терміном до 24 січня 2022 року. Згідно боргової розписки від 23 листопада 2021 року, якою підтверджується отримання грошових коштів, боржник зобов`язався повернути отриману суму коштів до 24 січня 2022 року. Однак боржник, у встановлений договором позики строк, кошти не повернув. Оскільки відповідач належним чином умови договору позики не виконав, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 відсотки згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України та 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України.
У серпні 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь ще і 33 534 грн інфляційних витрат за період з 24 січня 2022 року по 29 липня 2022 року.
Заочним рішенням Хмельницького районного суду Хмельницької області від 20 вересня 2022 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 307 874 грн боргу, 3079 грн 40 коп сплаченого судового збору та 5050 грн 01 коп витрат на правову допомогу. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2023 року заочне рішення скасовано.
Рішенням Хмельницького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 270 000 грн основного боргу, 16470 грн інфляційних витрат, 2900 грн сплаченого судового збору та 5190 грн 80 коп витрат на правову допомогу, в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 квітня 2023 року виправлено описку у рішенні суду, зазначено, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 274 341 грн 23 коп боргу, 16470 грн інфляційних витрат, 2908 грн 27 коп сплаченого судового збору та 5190 грн 80 коп витрат на правову допомогу.
ОСОБА_1 не погодився з таким рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апелянт вказує, що він не заперечує факту існування між ним та позивачем боргових зобов`язань, які виникли на підставі укладеного договору позики. Однак суд першої інстанції не повідомляв його належним чином про розгляд справи, що позбавило його можливості вказати про об`єктивні причини прострочення виконання зобов`язань. Крім того, позивачем наведено невірний розрахунок штрафних санкцій та інфляційних витрат, 3% річних, оскільки судом не було враховано мотиви неповернення боргу з його сторони та відсутність дослідження фінансових можливостей у нього для повернення боргу. Так суд не врахував, що неустойка, штраф чи пеня, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання зобов`язання за договором, підлягають списанню кредитодавцем, через повномасштабне вторгнення Росії в Україну, що в свою чергу призвело до зниження доходів громадян. 
Тому, ОСОБА_1 просив, скасувати рішення Хмельницького районного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути лише суму основного боргу в розмірі 270 000 грн.
Судова повістка щодо повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового засідання апеляційного суду, яка направлена за зареєстрованою адресою його місця проживання, повернулась до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою, що відповідно до норм п.п.3. 4 ст. 128 ЦПК та правових позицій Верховного Суду в справах №№ 757/15603/190, 760/17314/17 є належним повідомленням сторони про час та місце судового засідання.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішенню суду зміні з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 23 листопада 2021 року було укладено договір позики в формі розписки, яка була підписана позичальником.
Відповідно з умовами вказаного договору (розписки),   ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 270000 грн., які зобов`язався повернути до 24 січня 2022 року.
Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою ОСОБА_1 , підписання якої та отримання коштів ним не заперечується.
Однак свої зобов`язання відповідач не виконав та грошові кошти ОСОБА_2 в строк до 24 січня 2022 року, так і на даний час не повернув. 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
         Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру у вигляді розписки про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.
Зазначений правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже три проценти річних від простроченої суми підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, ці проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. 
Таким чином, правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики у письмовій формі, у вигляді розписки, яка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 270 000 грн., в зв`язку з чим суд правомірно стягнув на користь позивача 270000 грн. позики, 4160,96 грн. процентів за користування позикою за період з 23.11.2021 року по 24.01.2022 року на рівні облікової ставки Національного банку України та 180,27 грн. 3% річних за період 24.01 по 31.01 2022 року.
Доводи апеляційної скарги, що суд при ухваленні рішення мав взяти до уваги введення на території України воєнного стану, що згідно рішення Торгово-Промислової палати України є форс – мажорними обставинами, та внаслідок чого погіршився майновий стан відповідача слід відхилити.
Як вбачається з договору позики позичальник був зобов`язаний повернути борг до 24 січня 2022 року.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. В послідуючому Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався, діє такий воєнний стан в державі і на наданий час.
Оскільки строк повернення боргу сторонами за договором позики було визначено - 24 січня 2022 року, за місяць до введення військового стану, то на той момент жодних форс-мажорних обставин, які б унеможливлювали повернення позичальником боргу, не існувало.
З цих же підстав суд відхиляє твердження апелянта з посиланням на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України про неправомірність стягнення з нього 3% річних за порушення грошового зобов`язання.
Як вбачається з позовної заяви та рішення суду 3% річних за порушення грошового зобов`язання було нараховано позивачем за період з 24 січня по 31 січня 2022 року, тобто до введення в Україні воєнного стану, а тому рішення суду в цій частині є обґрунтованим та законним.
Не приймає до уваги, колегія суддів, твердження апелянта щодо неналежного його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказав місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 . Цю ж адресу свого проживання зазначив і апелянт в апеляційній скарзі.
Тому, судова повістка після скасування заочного рішення була тричі надіслана судом першої інстанції відповідачу за даною адресою, проте поштовий конверт повернувся до суду із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
У пункті 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником ПАТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено її підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля, що свідчить про додержання вимог пункту 91-1 Правил, тому суд першої інстанції врахував причину повернення до суду судової повістки.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, від 1 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 9 липня 2020 року у справі № 751/4890/19, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 та від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19.
Що стосується посилань апелянта на неправильність нарахування позивачем інфляційних втрат в зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, то такі доводи апелянта заслуговують на увагу.
Задовольняючи позов в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 16470 суд першої інстанції, застосувавши п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України та вказавши, що вказаний пункт вступив в дію 17.03 2022 року, розрахував інфляційні втрати за період з 24.01.2022 року по 17.03.2022 року.
Однак в даному випадку суд першої інстанції помилково розтлумачив зміст п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України.
Відповідно п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.
Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
За змістом п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу у період дії в Україні воєнного стану, а оскільки воєнний стан був введений 24 лютого 2022 року, то відповідно до ст. 5 ЦК України саме з 24 лютого 2022 року не підлягають застосуванню норми ст. 625 ЦК України по стяганню інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання.
За таких обставин на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати лише за період з 24 січня (строк виконання зобов`язання) по 23 лютого 2022 року. 
У відповідності до спільного Листа Верховного суду України та Міністерства статистиками України № 62-97 від 3 квітня 1997 року індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, отже якщо платіж внесений або має бути внесений з 16 по 30 число кожного місяця, то розрахунок починається з наступного місяця.
Так як строк виконання зобов`язання за договором позики настав 24 січня 2022 року, військовий стан в Україні введений 24 лютого 2022 року, то інфляційні втрати мають бути розраховані з розрахунку індексу інфляції за лютий 2022 року – 101,6. 
Отже сума боргу відповідача ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 станом на 24 лютого 2022 року з урахуванням індексу інфляції становить : 270000х101,6:100 = 274320 грн. 80 коп., розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно становить: 274320-270000 = 4320 грн.
З врахуванням викладеного рішення суду підлягає зміні, а сума боргу за договором позики від 01 березня 2020 року, що підлягає стягненню з відповідача становить 278661,23 грн., яка складається з основної суми позики в розмірі 27000 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 4160,96 грн.; трьох процентів річних в розмірі 180,27 грн., 4320 грн. інфляційних втрат
Відповідно до  ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 307874 грн боргу за договором позики.
Позов задоволено на суму 278661,23 грн, тобто на 90,5 % (278661,23 х100: 307874).
При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3078,4 грн. грн.
Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подання позову у розмірі 2785,95 грн. (3078,4х90,5%).
Також при ухваленні рішення судом першої інстанції було визначено розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5190 грн. і відповідач не заявляє в апеляційній скарзі на неспівмірність цих витрат, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 4696,95 грн. (5190х90,5%).. 
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: 
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в сумі 278661,23 грн., судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2785,95 грн. і витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4696,95 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повне судове рішення складено 25 вересня 2023 року.
Судді                                         А.М. Костенк Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова