Справа № 168/297/23 	Головуючий у 1 інстанції: Малюта А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/772/23  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 липня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Трикош Н. І.,
з участю:
відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 24 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею і перебуває на її утриманні. 04 жовтня 2016 року вона вдруге одружилася і змінила своє прізвище на ОСОБА_1 .
Позивачка також зазначала, що відповідач не бере участі у вихованні свого малолітнього сина ОСОБА_3 , не провідує його, не цікавиться його станом здоров`я, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, аліментів на утримання сина не сплачує.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_3 , а судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 24 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Попереджено ОСОБА_1 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню свого сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також покладено на орган опіки та піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивачка ОСОБА_2 та представник третьої особи - Органу опіки та піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце судового засідання.
Апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви позивачки ОСОБА_2 та Органу опіки і піклування Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області про відкладення розгляду справи з огляду на таке.
Позивачка ОСОБА_2 у своїй заяві зазначала, що вона перебуває на роботі в Республіці Польща. Проте будь-яких доказів на підтвердження цього позивачка апеляційному суду не надала.
Представник органу опіки і піклування у своїй заяві просив відкласти розгляд справи на прохання позивачки ОСОБА_2 , не зазначивши при цьому, з яких причин представник органу опіки і піклування не може з?явитися в судове засідання.
За таких обставин апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутності позивачки і представника органу опіки і піклування.
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача ОСОБА_1 крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року (а. с. 12).
У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а. с. 20).
04 жовтня 2016 року позивачка вдруге одружилася і змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 22).
Також судом встановлено, що після розлучення позивачка та відповідач не змогли домовитися щодо участі батька дитини ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відповідач звертався до Органу опіки та піклування Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області із заявою про вирішення спору щодо участі у вихованні їх малолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 чинила перешкоди у спілкуванні із сином та не дозволяла брати участь у його вихованні.
Органом опіки та піклування Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області 27 січня 2016 року за вихідним № 93/36/2-16 затверджено висновок щодо участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином та дозволити брати участь у його вихованні. Також у висновку зазначено, що відповідно до довідки-характеристики, наданої виконавчим комітетом Старогутівської сільської ради від 15 грудня 2015 року за вихідним № 161, ОСОБА_3 проживає у сім`ї з матір`ю, трудолюбивий, займається веденням домашнього підсобного господарства. В сім`ї та побуті характеризується з позитивної сторони. Ввічливий до старших. Серед своїх односельчан користується авторитетом. Приймає активну участь у громадському житті села. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов, ОСОБА_3 проживає із матір`ю у власному будинку. Матеріально-побутові умови задовільні (а. с. 31).
Малолітній ОСОБА_3 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . В акті обстеження умов проживання подружжя ОСОБА_1 від 12 січня 2023 року зазначено, що в сім`ї хороші дружні відносини, батьки належно ставляться до виховання дітей (а. с. 19).
Натомість судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_1 звертався за психіатричною допомогою чи перебував на амбулаторному або стаціонарному лікуванні. Відповідач ОСОБА_1 до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, не знятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебував, заборгованості по сплаті аліментів не має.
Рішенням Виконавчого комітету Смідинської сільської ради Ковельського району Волинської області від 23 лютого 2023 року № 15 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 . Контроль за виконанням рішення покладено на Орган опіки та піклування Смідинської сільської ради (а. с. 9).
У висновку про доцільність позбавлення батьківських прав зазначено, що Орган опіки і піклування Смідинської сільської ради вважав за доцільне позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також зазначено, що зі слів позивачки ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 не дарував подарунки своєму синові, не відвідував, коли той хворів, не надавав жодної матеріальної допомоги на лікування, не виявляв жодного бажання займатися його вихованням. Батько не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечив необхідного харчування та медичного догляду, не здійснював підготовку сина до дорослого життя та не проявляв інтересу до його внутрішнього світу (а. с. 10).
Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із частиною 1 статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.  Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
У справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:  не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;  ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;  жорстоко поводяться з дитиною;  є хронічними алкоголіками або наркоманами;  вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;  засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Пленум Верховного Суду України у пунктах 16, 17 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для застосування до відповідача ОСОБА_1 крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав не має, оскільки він, як батько, намагався приймати участь в житті та вихованні свого малолітнього сина ОСОБА_3 та фактично позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати своє право на участь в житті та вихованні дитини, оскільки позивачка ОСОБА_2 чинить йому у цьому перешкоди, що підтверджується зверненням ОСОБА_1 до органу опіки та піклування з приводу вирішення спору щодо участі у вихованні малолітнього сина, і є свідченням наявності перешкод зі сторони матері дитини ОСОБА_2 у реалізації ним батьківських прав щодо участі у вихованні і спілкуванні із сином, який проживає разом зі своє матір`ю.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).
Всупереч зазначених вимог закону позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина та, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати основним інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги позивачки не спростовують правильність висновків суду, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм надана належна правова оцінка.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 24 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді