ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/71/21  Номер провадження 22-ц/814/360/23	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Чумак О.В.
суддів Прядкіної О.В., Пилипчук Л.І.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року, ухвалене суддею Гольник Л.В., повний текст рішення складено 27 червня 2022 року,
представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня Олександра Анатолійовича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 84248,00 грн., з яких 5248,00 грн. заборгованість за договором позики від 17.02.2020 р. та 79000,00 грн. за договором позики від 17.03.2020 р.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що в лютому 2020 року до позивача звернувся відповідач з проханням позичити йому 1600 доларів США, які йому потрібні для ведення аграрного бізнесу, а саме на виготовлення технічної документації на земельні ділянки площею 30 гектар під вирощування коноплі технічної. Перебуваючи в добропорядних відносинах, позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 1600 доларів США на виготовлення технічної документації на земельні ділянки площею 30 гектар під вирощування коноплі технічної, про що ОСОБА_1 написав власноручно розписку. 
У березні 2020 року ОСОБА_1 отримав 79 000,00 грн в борг із зобов`язанням повернути його до 01.01.2021 року.
01.12.2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з письмовою вимогою, в якій просив повернути кошти в сумі 79000,00 грн, не пізніше 01.01.2021 року, а також кошти в сумі 1600 доларів США у семиденний строк від дня пред`явлення даної вимоги.
На початку грудня 2020 року відповідач повернув частину боргу в сумі 40000,00 грн. згідно укладеного між ними договору позики від 17.02.2020 року.
01.01.2021 року сплив строк для виконання відповідачем своїх обов`язків з повернення коштів за договорами позики.
Незважаючи на сплив строку для виконання відповідачем своїх обов`язків з повернення коштів за договорами позики, своїх зобов`язань відповідач належним чином не виконав, грошові кошти отримані ним в борг, до цього часу в повному обсязі не повернув.
Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 84248,00 грн., з яких 5248,00 грн. заборгованість за договором позики від 17.02.2020 р. та 79000,00 грн. за договором позики від 17.03.2020 р.
У лютому 2022 р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики на загальну суму 94787,03 грн., з яких 5248,00 грн. - заборгованість за договором позики від 17.02.2020 р. та 79000,00 грн. - за договором позики від 17.03.2020 р., 7915,80 грн. інфляційні збитки та 2623,23 грн. - відсотки за користування грошовими коштами.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 39000 грн., інфляційні втрати 3907,80 грн., 3% річних – 1295,01 грн., всього – 44202,81 грн. та судовий збір у сумі 423,44 грн. 

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави 26 вересня 2022 року відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за борговою розпискою від 17.02.2020 року повністю та в частині стягнення за борговою розпискою від 17.03.2020 року.

З рішенням суду від 23 червня 2022 року не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не звертався до позивача з проханням дати в борг кошти для ведення аграрного бізнесу, ці твердження позивача не доведені належними і допустимими доказами, а районний суд не звернув на це належну увагу.
Також відсутні докази того, що він відмовився від отримання в поштовому відділенні вимоги позивача про повернення коштів.
Вказує, що за розпискою, в якій зазначено про отримання у борг коштів, ним у грудні 2020 повернуто позивачеві усю суму боргу та на 1000,00 грн. більше, що також підтвердив позивач. 
Іншу частину коштів у сумі 40000,00 грн. він на прохання позивача повернув йому шляхом передання вказаної суми дружині позивача, біля будинку, в якому вони проживають. Повернення коштів відбувалося на підставі написаної розписки від 17.03.2020, в якій чітко вказано про отримання коштів від позивача в сумі 79000,00 грн в борг.
Грошові кошти в сумі 1600 доларів США дійсно були отримані від позивача за розпискою від 17.02.2020 на виготовлення в тому числі технічної документації на земельну ділянку площею 30 га для вирощування коноплі технічної. У цій розписці не йде мова про повернення позивачу грошових коштів у сумі 1600 доларів США у конкретний строк, що свідчить про відсутність між сторонами відносин боргового характеру.
Крім цього відповідач посилається на те, що суд безпідставно відхилив клопотання про виклик та допит свідків.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки поданим відповідачем доказам.
Не погоджується з висновками місцевого суду щодо стягнення інфляційних втрат та процентів за користування грошовими коштами, оскільки вважає збільшені позовні вимоги безпідставними, так як він не має боргу перед позивачем. Також не погоджується з наведеним позивачем розрахунком інфляційних втрат, відсотків та періодом нарахувань.
Крім того зазначає, що позивач не сплатив належний розмір судового збору за подачу збільшеного позову, тому вважає, що суд не повинен був розглядати такі вимоги.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 адвокат Крекотень О.А. просить скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити в повному обсязі та стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за         договорами позики у загальній сумі 94787,03 грн, з яких: 5248,00 грн. – заборгованість за договором позики від 17.02.2020, 79000,00 грн. - заборгованість за договором позики від 17.03.2020, 7915,80 грн – інфляційні збитки, 2623,23 грн. – відсотки за користування грошовими коштами.
Також просить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 21000,00 грн. та судовий збір у сумі 948,00 грн., а також судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі вказує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції та твердженнями відповідача про повернення позивачу грошових коштів в сумі 40000,00 грн в грудні 2020 за борговою розпискою від 17.03.2020 на суму 79000,00 грн.
Зазначає, що позивач визнає повернення відповідачем на початку грудня 2020 коштів у сумі 40000,00 грн за борговою розпискою від 17.02.2020 про отримання позики в розмірі 1600 доларів США. Тоді як кошти в сумі 79 000,00 грн. за розпискою від 17.03.2021 на суму 79000,00 грн. відповідачем не повернуті, а відповідач не надав жодних належних доказів на спростування вказаної обставини.
Вказує, що у борговій розписці від 17.03.2020 на суму 79000,00 грн зазначено сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається в борг, строк її повернення та особистий підпис позичальника, тому вказана розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику і укладення договору позики, а той факт, що оригінал розписки знаходиться у позикодавця свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № №143/280/17, що залишилось поза увагою місцевого суду.
Також позивач не погоджується із розміром інфляційних збитків та 3% річних, які були стягнуті з відповідача на користь позивача на його користь, так як суд при їх обрахуванні виходив із простроченої заборгованості відповідача перед позивачем за борговою розпискою від 17.03.2020, у сумі 39000,00 грн. Тоді як розмір заборгованості за вказаною розпискою становить 79000,00 грн. Відповідно розмір інфляційних втрат складає 7915,80 грн; відсотки за користування грошовими коштами - 2623,23 грн.
Вважає неправильними висновки суду першої інстанції про те, що за розпискою від 17.02.2020 на суму 1600 доларів США не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме в борг та не встановлюється його обов`язку повернути грошові кошти позивачеві, оскільки це суперечить абз.2 ч.1 ст. 1049 ЦК України, тому відсутність в розписці строку повернення позики не є підставою для визнання боргу таким, що не підлягає поверненню. Оскільки вимогу про повернення коштів позивач пред`явив відповідачу 01.12.2020, позика мала бути повернута протягом 30 днів від дня пред`явлення вимоги, тобто до 01.01.2021. 
Крім цього не погоджується з висновками суду та твердженнями відповідача про те, що він не повинен повертати кошти, оскільки вони не передавалися в борг, а були надані для виготовлення технічної документації на земельні ділянки під вирощування коноплі технічної, оскільки це не відповідає дійсності та не підтверджено належними і допустимими доказами.
Вказує, що позивач не займався таким видом діяльності як фермерське господарство чи вирощування коноплі технічної. Натомість відповідач був власником ФГ «Губарівське» та ПП «Бест 2000» та займався такою діяльністю. Та обставина, що дружина позивача працювала директором ПП «Бест 2000», свідчить про дружні відносини між сторонами, внаслідок яких позивач надав позику у розмірі 1600 доларів США.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року представник позивача адвокат Крекотень О.А. просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 21000,00 грн. та судовий збір у сумі 948,00 грн., стягнувши також судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Представник позивача зазначає, що в останньому судовому засіданні у суді першої інстанції ним зроблено усну заяву про надання доказів розміру витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи та після ухвалення рішення від 23.06.2022 ним 28.06.2022 подано заяву про долучення до справи відповідних доказів. Вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня О.А. на рішення суду від 23.06.2022 р. відповідач ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, скасувати рішення суду від 23.06.2022 в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
До відзиву надано клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи, в якому відповідач, посилаючись на положення ч.3 ст. 369 ЦПК України, просить викликати для допиту свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у виклику яких йому було відмовлено судом першої інстанції, проте він вважає необхідним допитати вказаних свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу 05.07.2022 р. відповідач ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити додаткове рішення суду без змін, оскільки вважає його законним і обґрунтованим.

До апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 була додана заява про виклик свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Однак при надходженні цієї цивільної справи від суду першої інстанції з дооформлення відповідно до ухвали апеляційного суду від 02.09.2022, виявлено не підшитий оригінал вказаної заяви до апеляційної скарги, про що апеляційним судом складено акт від 17.05.2023. 

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розгляд цієї справи суд апеляційної інстанції здійснює в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, враховуючи її малозначність, та з огляду на предмет та характер спору апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення клопотань відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи в апеляційному суді з викликом (повідомленням) учасників справи, а також виклик і допит свідків, про яких вказує відповідач у заявах, поданих до апеляційної скарги та до відзиву на апеляційну скаргу представника позивача на рішення суду від 23.06.2022.
При цьому апеляційний суд зауважує, що згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами  доказування.  
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Відповідно до п.1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня О.А. на рішення суду від 23.06.2022; часткове задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня О.А. на додаткове рішення суду від 05.07.2022, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до розписки від 17.02.2020 року, оригінал якої міститься у справі, ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 1600 доларів США у ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації на земельні ділянки площею 30 га під вирощення коноплі технічної (а.с. 176).
Відповідно до розписки від 17.03.2020 року ОСОБА_1 отримав у борг кошти у ОСОБА_2 у сумі 79000 гривень на період до 01.01.2021 року, у якій зобов`язувався повернути кошти у вказаний строк. Оригінал розписки також знаходиться в матеріалах справи (а.с. 175).
01.12.2020 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу відповідно до розписок від 17.02.2020 року та від 17.03.20220 року (а.с.18), що підтверджується копіями опису вкладень та квитанціями АТ «Укрпошти» (а.с.19, 20).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт надання відповідачу коштів у позику згідно розписки від 17.03.2020 в сумі 79000,00 грн., а також часткове повернення відповідачем коштів позивачу за вказаною розпискою у сумі 40000,00 грн.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що розписка від 17.02.2020 не підтверджує виникнення між сторонами зобов`язань за договором позики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частинами 1, 2 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За таких обставин, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року, справа № 359/1227/16-ц, провадження № 61-12412св18.
При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.
З розписки повинен вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.
Вказані правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина 2 статті 1047 ЦК України).
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14.

Згідно зі ст. 625 ЦК України,  боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).
Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вказане положення кореспондується також у частині 6 статті 81 ЦПК України.
Відповідно до вимог закону щодо допустимості доказів (ч. 2 ст. 78 ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача, як позикодавця, боргового документа – розписки, свідчить про невиконання відповідачем, як позичальником, ним взятих на себе зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду №143/280/17 від 18.07.2018 р.

Суд першої інстанції правильно встановив, і з цим погоджується колегія суддів, що між сторонами виникли правовідносин за договором позики відповідно до розписки від 17.03.2020, яка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником ОСОБА_1 коштів в борг у позивача сумі 79000,00 грн. та зобов`язання щодо повернення боргу в строк до 01.01.2021.
Крім того районний суд встановив, що сторонами у справі не оспорюється факт отримання позики у сумі 79000 грн. на підставі боргової розписки від 17.03.2020 року, а також повернення позивачеві відповідачем ОСОБА_1 40 000,00 грн.
Позивач у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі наполягав на тому, що вказану суму коштів відповідач повернув йому за договором позики від 17.02.2020, відповідно до якої отримав у борг 1600 доларів США.
Не заперечуючи факт написання вказаної розписки, відповідач  ОСОБА_1 заперечував отримання у борг вказаної суми та зобов`язання її повернення, оскільки розписка була написана з метою виготовлення технічної документації на земельні ділянки під вирощування коноплі. При цьому стверджував, що повернув позивачеві 40000,00 грн. на виконання умов договору від 17.03.2020, а іншу частину коштів у сумі 39000,00 грн. та надлишок коштів у сумі 1000,00 грн повернув позивачеві, на його прохання, шляхом передачі вказаної суми дружині позивача. Тому вважає, що він не має зобов`язань перед позивачем за вказаною розпискою. 
Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку вказаним доводам та дійшов обґрунтованого висновку, що частина коштів у сумі 40000,00 грн. повернута відповідачем позивачу відповідно до розписки від 17.03.2020.
Тоді як написана відповідачем розписка від 17.02.2020 про отримання від позивача 1600 доларів США, не містить вказівки, що вказані кошти є позикою або отримані в борг, а також не містить обов`язку відповідача про повернення отриманих коштів, а лише стверджує, що кошти надані для виготовлення технічної документації на земельні ділянки під вирощування коноплі. За таких обставин суд дійшов вірного висновку, що між сторонами не виникли зобов`язання з договору позики за вказаною розпискою.
Враховуючи те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за договором позики від 17.03.2020 та не повернув позивачу іншу частину боргу, яка складає 39000,00 грн., суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача вказану суму боргу.
При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 виконав у повному обсязі зобов`язання за борговою розпискою від 17.03.2020, передавши іншу частину коштів 39000,00 грн. з надлишком у 1000,00 грн. дружині позивача, не надано ні місцевому, ні апеляційному судам.
Стороною позивача, в свою чергу, не доведено існування боргових зобов`язань з відповідачем за розпискою від 17.02.2020 та повернення коштів у сумі 40000,00 грн за вказаним договором.
Оскільки достовірно встановлено, що відповідач не повернув частину боргу позивачеві у сумі 39000,00 грн. за розпискою від 17.03.2020, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , крім вказаної суми боргу, й інфляційних збитків за період з 02.01.2021 року (день, з якого почалось прострочення заборгованості) по 09.02.2022 року (день подання до суду заяви про збільшення позовних вимог), тобто в межах заявлених позовних вимог, у сумі 3907,80 грн. та 3% річних у розмірі 1295,01 грн., а всього 44202,81 грн.
Відповідно, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Апеляційні скарги відповідача та представника позивача на рішення суду від 23.06.2022 не містять таких доводів, які б давали підстави для скасування чи зміни рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права і ухвалене на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих доказів.
Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами  доказування.  
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
Стороною позивача не надано належних і допустимих доказів щодо існування між ним та відповідачем боргових зобов`язань за розпискою від 17.02.2020.
Як і відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ним виконані належним чином зобов`язання за договором позики від 17.03.2020. 
Рішення суду від 23.06.2022 відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з наведених в апеляційних скаргах мотивів колегією не встановлено.
За таких обставин апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_6 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.06.2022 залишаються апеляційним судом без задоволення, а оскаржуване сторонами рішення – без змін.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року відмовлено позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Відмовляючи у стягненні вказаних витрат, суд першої інстанції послався на те, що представник позивача не надав суду доказів (квитанцій тощо) понесення позивачем таких витрат.
В апеляційній скарзі представник позивача послався на те, що ним в останньому судовому засіданні зроблено усну заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, а відповідні докази на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правничу допомогу, подані у визначений законом строк та є належними і допустимими.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України  при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як встановлено ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Згідно пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України  вбачається, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19. 

Матеріалами справи підтверджено, що в суді першої інстанції інтереси позивача ОСОБА_2 представляв адвокат Крекотень О.А. згідно ордеру серії ПТ №219114 від 05.01.2021.
У позовній заяві зазначено, що попередній розмір витрат, які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи на правничу допомогу , становить орієнтовно у сумі 15000,00 грн. 
В суді першої інстанції, до ухвалення рішення від 23.06.2022, адвокат Крекотень О.А. заявив про стягнення витрат на правничу допомогу у цій справі та, після ухвалення рішення, 28.06.2022, подав до суду докази на підтвердження понесених позивачем витрат, зокрема: договір про надання правничих (юридичних) послуг від 04.01.2021; акт прийому-передачі наданих правничих (юридичних) послуг №1 відповідно до вказаного договору, в якому наведено розрахунок щодо надання правничої допомоги на суму 21000,00 грн (а.с. 196-199).
Отже стороною позивача доведено належними і допустимими доказами факт надання правничої допомоги позивачу адвокатом Крекотенем О.А., її обсяг та розмір. 
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність понесення позивачем витрат на правничу допомогу.
Ціна позову у цій справі становить 94787,03 грн. Відповідно до рішення суду від 23.06.2022, з яким погодився апеляційний суд, з відповідача на користь позивача стягнуто 44202,81 грн., отже, позов задоволено на 46,6%. 
Оскільки позивач поніс витрати на правничу допомогу у сумі 21000,00 грн, то відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають витрати у розмірі 9786,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог. 
За таких обставин апеляційна скарга адвоката Крекотеня О.А. на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню, додаткове рішення суду від 05.07.2022 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 9786,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог. 
Керуючись статтями 367, 368, 369 ч.1, 374 ч. 1 п.1,2, 375, 376 ч. 1 п.3,4, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом (повідомленням) учасників справи та виклик свідків відмовити. 
Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня Олександра Анатолійовича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката Крекотеня Олександра Анатолійовича на додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 липня 2022 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, у розмірі 9786,00 грн (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят шість гривень 00 коп), пропорційно розміру задоволених вимог.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31.07.2023.

Головуючий суддя    О.В.Чумак

Судді     Л.І.Пилипчук

О.В.Прядкіна