ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2023 р. 	Справа № 440/7431/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2022, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 18.11.23  по справі № 440/7431/22
за позовом                ОСОБА_1  
до              Головного управління ДПС у Полтавській області                      
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.06.2021 №0807558-2411-1624 з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 44 714,22 грн.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податковим органом без належних на те правових підстав визначено зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки належні йому на праві приватної власності нежитлові будівлі використовуються у сільськогосподарській діяльності, а тому не є об`єктом оподаткування в силу положень підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено.
Податкове повідомлення-рішення від 30.06.2021 №0807558-2411-1624 визнано протиправним та скасовано.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області витрати зі сплати судового збору у загальній сумі 992,40 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що не є сільськогосподарським товаровиробником у розумінні підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а тому належна йому будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Вказав, що сама по собі наявність у особи в користуванні або власності земельних ділянок не є достатньою умовою для набуття статусу сільськогосподарського товаровиробника. Зазначив, що ОСОБА_1 не звертався до контролюючого органу зі заявою про проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та перебуває на податковому обліку як платник єдиного податку (а.с. 13-15, 16-18, 19-21).
Основними видами діяльності позивача, відповідно до Витягу з реєстру платників єдиного податку від 29.07.2019 №Б/5736/16-31-56-75, є:
01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур;
49.41 Вантажний автомобільний транспорт;
52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту;
68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;
81.29 Інші види діяльності з прибирання.
ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №35572661 від 20.09.2012 (а.с. 33).
30.06.2021 року відповідач отримав податкове повідомлення-рішення №0807558-2411-1624 на суму 44 714,22 грн, яким визначено суму податкового зобов`язанням по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020 рік (а.с. 9).
Не погодившись з правомірністю вказаного рішення контролюючого органу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, отже не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1).
Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.
Так, підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 у редакції Закону України від 23.11.2018 №2628-VIII, чинній з 01.01.2019, визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі стосується правомірності податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 30.06.2021 №0807558-2411-1624, а саме - правомірності донарахування податковим органом ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що віднесене до будівель сільськогосподарського призначення, та можливості застосування у спірних відносин положень підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України щодо звільнення цього майна від оподаткування.
Так, наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 127 "Будівлі нежитлові інші" клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства").
До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи : 1271.1 будівлі для тваринництва, 1271.2 будівлі для птахівництва, 1271.3 будівлі для зберігання зерна, 1271.4 будівлі силосні та сінажні, 1271.5 будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, 1271.6 будівлі для тепличного господарства, 1271.7 будівлі рибного господарства, 1271.8 будівлі підприємств лісівництва і звірівництва, 1271.9 будівлі сільськогосподарського призначення інші.
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) "Будівлі нежитлові" належить клас (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.
Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є відповідний правовий статус будівлі.                     
Судовим розглядом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі за адресою вул. Шевченка, 1/18, в с. Мачухи, Полтавського району, Полтавської області загальною площею 1032,8 кв.м (а.с. 129).
Зі змісту залученої до матеріалів справи копії Технічного паспорту на виробничий будинок "нежитлові будівлі" за адресою вул. Шевченка, 1/18, с. Мачухи, Полтавський район, Полтавська область слідує, що ці нежитлові будівлі відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 відноситься до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", оскільки складаються із гаража, складу-КЗС та зерноскладу (а.с. 22-32).
Тобто, за технічними характеристиками належні позивачу на праві приватної власності нежитлові будівлі підпадають під визначення об`єктів, що звільняються від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, наведеному у підпункті "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Щодо доводів відповідача, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, на статус сільськогосподарського товаровиробника вказує наявність у позивача в оренді земельних ділянок сільськогосподарського призначення /а.с. 47-86/.
Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник  - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
За приписами положень статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис"  виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно - правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності.
Застереження в підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу ХIV Податкового кодексу України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін “сільськогосподарський товаровиробник” має інше змістовне навантаження.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №0340/1905/18.
Колегія суддів зазначає, що за приписами підпункту “ж” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено податкова пільга, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить подальше законодавче уточнення правового регулювання.
Дійсно, Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII, підпункт “ж” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу “Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства” (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Таким чином, законодавець уточнив з 01.01.2019, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.
Колегія суддів зауважує, що встановлена підпунктом “ж” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.
Судовим розглядом встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність за видом економічної діяльності КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур, насіння олійних культур (основний) (а.с. 16-21).
Нежитлові будівлі за адресою: вул. Шевченка, 1/18, с. Мачухи, Полтавський район, Полтавська область у 2020 році належали позивачу на праві власності, за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", використовувалися позивачем безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що ці будівлі підпадають під пільгу, встановлену підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Щодо доводів апелянта про відсутність письмового звернення з боку позивача відповідно до п.п. 266.7.3. ст.266 ПК України, про проведення звірки та відсутність у них відомостей про обставини, які мають значення для визначення критеріїв передбачених пунктом 266.2.2. статті 266 ПК України, колегія суддів зазначає, що таке звернення є правом платника податків, а не обов`язком. Наявність чи відсутність звернень платника задля звірки певних даних до податкових органів жодним чином не впливає на обов"язок податкового органу належним чином обгрунтовувати свої рішення.
Як правомірно враховано судом першої інстанції, нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а тому, нерухомість за цією адресою не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до положень підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне податкове повідомлення-рішення відповідача є протиправним, оскільки нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування та використовується позивачем як фізичною особою-підприємцем безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, для здійснення господарської діяльності як сільськогосподарським товаровиробником.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витратю 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 по справі № 440/7431/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова