Справа № 161/20166/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/487/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 серпня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В.,Осіпука В. В., 
з участю: 
секретаря судового засідання - Губарик К.А.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
відповідача - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - Карпука А. С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах Карпуком Андрієм Сергійовичем , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 15 березня 2023 року, 

                                       В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна, мотивуючи вимоги тим, що з весни 2000 року до 18.11.2005 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
Позивачка зазначала, що 18.11.2005 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося двоє спільних дітей - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від початку спільного з відповідачем проживання у них утворився спільний бюджет, за рахунок якого вони розпочали власний бізнес. З того моменту вони були пов`язані спільним побутом, проживали разом в орендованому житлі, мали взаємні права та обов`язки, разом проводили вільний час, їздили на відпочинок, відвідували рідних та близьких. 
Також вказує, що 14.10.2005 року ОСОБА_2 за їх спільні кошти було набуто у власність два нежитлові приміщення, а саме: приміщення комбінату побутового обслуговування загальною площею 1144,6 кв.м, розміщене по АДРЕСА_1 (далі - приміщення-1), та приміщення площею 166,3 кв.м, розміщене по АДРЕСА_2 (далі - приміщення-2). Відповідні правочини були укладені саме від імені відповідача, як покупця, оскільки на той момент вона була вагітна та знаходилася на збереженні у пологовому будинку. 
Разом з тим, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними 28.07.2006 року за спільні кошти також придбано земельну ділянку по АДРЕСА_3 , де у 2006 році ними розпочато зведення житла (будинковолодіння-1). Уся дозвільна та проектна документація розроблялася на ім`я ОСОБА_2 . На даний час будинковолодіння-1 не введене в експлуатацію, але повністю придатне для проживання, а також воно використовується за своїм цільовим призначенням. 
Крім того вказує, що 20.09.2007 року нею з відповідачем було придбано земельну ділянку, на якій у подальшому побудовано житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) за адресою АДРЕСА_3 (далі - будинковолодіння-2). Відповідний правочин щодо придбання майна укладений на ім`я ОСОБА_2 . Попри дані обставини, усе вище перелічене майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та таке придбавалося, у тому числі, із залученням коштів, які вона отримувала від підприємницької діяльності. 
Позивач зазначала, що на даний час у неї з відповідачем існує спір з приводу поділу їх спільного майна, у зв`язку з чим просить суд: встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 01.01.2004 року по 18.11.2005 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нежитлові приміщення-1 та приміщення-2, незавершені будівництвом будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2 разом із земельними ділянками під ними; визнати за нею право власності на 1/2 кожного спірного об`єкту нерухомого майна; стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.
Правом на звернення до суду скористався і відповідач ОСОБА_2 , яким було подано до суду зустрічну позовну заяву, на обґрунтування якої останній зазначив, що позивачем належним чином не доведено та не надано доказів їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, а також інших доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається. Зокрема, у жовтні 2005 році йому стало відомо про вагітність ОСОБА_4 , у зв`язку з чим вони одружилися. Лише з того часу (після одруження) розпочалося їх спільне з позивачкою подружнє життя. Відтак, вважає, що на приміщення-1 та приміщення-2 не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки ці об`єкти він придбав за свої особисті кошти. При цьому, доходи від здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_4 почала отримувати лише з 2008 року, що спростовує її доводи про участь у придбанні вказаного майна. Натомість, у 2002-2007 роках він заробляв значні суми коштів - отримував виручку від провадження господарської діяльності, а тому вищезгадані нежитлові приміщення є його майном, яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності, а не в інтересах сім`ї, тобто є його особистою приватною власністю. У свою чергу, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 , які стосуються будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2, як об`єктів незавершеного будівництва (які фактично не є житловими будинками, а є сукупністю будівельних матеріалів і конструкцій), задоволенню не підлягають з огляду на судову практику та норми чинного законодавства щодо самочинного та незавершеного будівництва. Також ОСОБА_2 зазначав, що 29.05.2008 року ним було отримано від АКІБ «Укрсиббанк» кредит, на забезпечення виконання умов якого передано в іпотеку приміщення-1. При укладенні вказаних правочинів він, як одноосібний власник майна, реалізував свої права самостійно розпоряджатись своєю власністю, згода від ОСОБА_4 на передачу в іпотеку спірного майна не відбиралася, що підтверджує факт належності йому такого майна на праві особистої приватної власності. Крім того, за час шлюбу, у зв`язку з наявністю у нього боргових зобов`язань перед АКІБ «Укрсиббанк», ним було взято у позику грошові кошти в сумі 45000 дол. США, які наразі не повернуто, а тому відповідальність за погашення такого боргу покладається на нього та відповідачку, як членів подружжя в рівних частках. Також за час перебування з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі ними було набуто у власність 3 транспортні засоби, а саме: BMW X5, 2010 року випуску, вартістю 300000 грн (далі - транспортний засіб-1), Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, вартістю 300000 грн (далі - транспортний засіб-2), та Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, вартістю 200000 грн (далі - транспортний засіб-3); земельну ділянку, площею 822 кв.м, розташовану по АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка-1). 
Враховуючи наведене, відповідач ОСОБА_2 просив суд: визнати його особистою приватною власністю приміщення-1 та приміщення-2; виділити в його особисту приватну власність транспортний засіб-1; залишивши у власності ОСОБА_4 транспортний засіб-2 та транспортний засіб-3; виділити в його особисту приватну власність земельні ділянки у с. Тарасове Луцького району Волинської області, на яких розташовані незавершені будівництвом будинковолодіння АДРЕСА_4 , з компенсацією ОСОБА_4 їх 1/2 вартості; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки-1; стягнути з ОСОБА_4 на свою користь компенсацію вартості частки за транспортні засоби з урахуванням частки позивачки в грошових зобов`язань сім`ї, які були виконані ним, у сумі 794586 грн; вирішити питання про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2023 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна подружжя задоволено.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 01.01.2004 року по день реєстрації шлюбу - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 наступне майно:
-приміщення комбінату побутового обслуговування загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, розміщене по АДРЕСА_1 ;
-нежитлове приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, розміщене по АДРЕСА_2 ;
-земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
-земельну ділянку площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
-незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_5 ;
-незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_6 .
Визнано за ОСОБА_4 право власності на:
-1/2 приміщення комбінату побутового обслуговування загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, розміщеного по АДРЕСА_1 ;
-1/2 нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, розміщеного по 
АДРЕСА_7. -1/2 земельної ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
-1/2 земельної ділянки площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове, Луцького р-ну Волинської обл., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
-1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_5 ;
-1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 12191 грн 60 коп. та витрати на оплату експертизи у розмірі 8237 грн 28 коп.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання договору удаваним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Карпука А. С. подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення необґрунтованим, безпідставним, вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, позивачем не були доведені належним чином обставини, що мають значення для справи, а суд помилково визнав їх доведеними. Судом в рішенні не наведено жодних достатніх та належних доказів наявності у сторін спільного бюджету та спільних витрат, ці обставини суд встановив виключно показаннями свідків та фотографіями, що суперечить сталій судовій практиці та правовим висновкам Верховного Суду України. Як наслідок, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про визнання майна особистою приватною власністю відповідача. Стосовно вимог про визнання незавершених будівництвом житлових будинків на АДРЕСА_3 та на АДРЕСА_8 спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку цих будинків, то вказує, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми статей 15, 16, 328, 376, 392 ЦК України, а також норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в частині визначення самочинності та статусу незавершеного будівництва, обмежень та підстав набуття права власності на такі об`єкти. Суд у даному випадку не повинен був визнавати право власності на жодне із цього майна. Апелянт звертає увагу суду на те, що житловий будинок по АДРЕСА_3 незавершений і ступінь його готовності також визначено, тому суд міг визнати його об`єктом права спільної сумісної власності, а не визнавати право власності на частину цього майна, оскільки існує законний порядок набуття права власності і його реєстрації, а не на підставі судового рішення. Щодо житлового будинку по АДРЕСА_8 , то вважає, що дане нерухоме майно є незавершеним самочинним будівництвом та не є житловим будинком, оскільки є сукупністю будівельних матеріалів і конструкцій та його поділ як спільного майна є неможливим з огляду на чинне законодавство. Щодо вимог про поділ транспортних засобів, то суд з незрозумілих причин безпідставно відмовив у поділі транспортних засобів з посиланням на невизначеність їх вартості. Також вказує на помилковість висновків суду в частині вимог щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0722455100:01:004:0011, площею 822 кв. м, яка набута в шлюбі та не включена до поділу, а також щодо відмови у стягненні грошової компенсації. 
Додаткове рішення суду від 15 березня 2023 року відповідач також вважає незаконним, оскільки судом невірно вирішено первісну позовну заяву, що потягло за собою неправильний розподіл судових витрат, розмір заявлених позивачем судових витрат є завищеним. Просить рішення суду та додаткове рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити і в задоволенні стягнення судових витрат теж відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, покликаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апелянта.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.
За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.
Для визнання осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції встановлено, що 18.11.2005 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. Про дану обставину свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .
До реєстрації шлюбу між сторонами - 14.10.2005 року приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дишкант О. М. посвідчено два договори купівлі-продажу, укладені між Виробничо-торговою фірмою «Світанок» у формі ТзОВ та ОСОБА_2 : за реєстровим № 1275, предметом якого було приміщення комбінату побутового обслуговування загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, розміщене по АДРЕСА_1 ; за реєстровим № 1276, предметом якого було приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, розміщене по АДРЕСА_2 .
Вищевказані об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 
28.07.2006 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 2842, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 . Предметом договору була земельна ділянка площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розміщена у с. Тарасове Луцького району Волинської області, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №063252.
На момент розгляду даного спору на вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) із присвоєною адресою: АДРЕСА_3 .
Як встановлено судом під час розгляду справи із висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи № 8805-8806 від 23.09.2022 р., ступінь будівельної готовності житлового будинку по АДРЕСА_3 , становить 100 % (а.с.49 т.3).
Крім того, 20.09.2007 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки реєстровий № 3652, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 . Предметом цього договору стала земельна ділянка площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472.
На вказаній земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок із присвоєною адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до висновку зазначеної експертизи ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_8 , становить 67 %.
Усе наведене майно було придбано сторонами та оформлене за ОСОБА_2 в період його перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .
Разом з тим, як вбачається з наданих доказів зустрічного позову, сторонами також під час шлюбу було придбано земельну ділянку площею 822 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011, та три транспортні засоби, які були наявні у користуванні позивачки станом на час припинення шлюбних відносин, а саме: автомобілі марки BMW X5, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ; марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 , д.н.з НОМЕР_7 ; марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8 , номер кузова НОМЕР_9 .
При розгляді даної справи судом першої інстанції обґрунтовано було враховано показання свідків  ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які тривалий час тісно і постійно спілкувалися із сторонами та підтвердили, що сторони у спірний період, на який покликається позивачка у своєму позові, - з 01.01.2004 року та по 18.11.2005 року, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Свідки ствердили, що сторони позиціонували свої стосунки як сімейні, разом вели бізнес, займалися плануванням та реалізацією усіх справ, що стосувалося заробітку коштів, витрачанням та заощадженням цих коштів, придбання нових приміщень для ведення спільного бізнесу. Вказували, що часто були у них, як у сімейної пари, яка мешкає окремо від батьків, у гостях, спільно з ними зустрічали свята, бачили їх побут та поведінку, яка свідчила, що сторони задовго до свого офіційного одруження були у сімейних стосунках без реєстрації шлюбу.
Отже, на думку колегії суддів, у судовому засіданні встановлено, що в означений період часу сторони проживали разом в орендованих квартирах, де вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, усі житлово-побутові витрати несли разом, тобто здійснювали свої права як подружжя. 
Також судом правильно взято до уваги, що ці обставини підтверджено також рядом інших доказів, які узгоджуються між собою. Зокрема, в матеріалах справи є письмові докази щодо підприємницької діяльності сторін у спірний період, медичні документи, які свідчать про те, що ОСОБА_4 07 вересня 2005 року стала на облік у лікарні на 7-8 тижні вагітності і народила першу дитину у шлюбі з ОСОБА_2 16 квітня 2006 року, отже вагітність у неї імовірно наступила приблизно у липні 2005 року, тобто у період до придбання спірних об`єктів нерухомості (14.10.2005 року).
Позивачем надано до справи світлини із зазначенням дати їх виготовлення у спірний період, що об`єктивно підтверджують її пояснення про перебування у сімейних відносинах із відповідачем.
Крім того, заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 належних та допустимих доказів на спростування проживання однією сім`єю із позивачем та придбання спірного майна за особисті кошти, всупереч вимогам частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, не надав.
Разом з тим, у суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 , який заперечував спільне проживання з позивачкою однією сім`єю до укладення шлюбу, все таки ствердив, що між сторонами тривалий час, починаючи зі студентських років, коли вони разом навчались в одному вузі та проживали в одному гуртожитку, існували теплі, дружні відносини, визнав, що принаймні приблизно з 2004 року ОСОБА_4 дійсно займалась разом з ним справами бізнесу, пов`язаними із магазином побутової техніки по АДРЕСА_9 , де вона вела всю документацію та він довіряв їй всі фінансові питання.
Відтак, суд надав належну правову оцінку усім доказам у сукупності, що свідчать про спільний дохід сторін; фотокарткам, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом; показанням свідків, які підтвердили наявність між сторонами відносин, що виражались у взаємній любові, повазі, взаєморозумінні та взаємодопомозі, що є моральною основою шлюбу, а також іншим доказам, які у їх сукупності свідчать про перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах до офіційної реєстрації шлюбу між ними.
З огляду на вказане вище у сукупності, на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені в суді письмові докази, у сукупності з вищенаведеними показаннями свідків, доводять факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, і свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце на протязі з січня 2004 року (дати набрання чинності Сімейним Кодексом України) по 18 листопада 2005 року (до дати укладення шлюбу), усталені відносини, які притаманні подружжю, у зв`язку із чим обґрунтовано вважав доведеним факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами, можливо застосувати положення ч. 1 ст. 74 СК України, оскільки наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності. 
Враховуючи усе викладене, суд дійшов вірного висновку, що на нерухоме майно, яке було придбане 14.10.2005 року за договорами купівлі-продажу, реєстрові №1275 та №1276, поширюється режим спільної сумісної власності , а тому це майно підлягає поділу між сторонами за правилами глави 8 СК України.
Судом апеляційної інстанції не беруться до уваги доводи апеляційної скарги, що спірне майно не може бути визнане спільним сумісним майном, так як відповідач його набув, будучи підприємцем та для своєї підприємницької діяльності, оскільки майно фізичної особи-підприємця (яке, у тому числі використовується для його господарської діяльності) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Таке майно може бути предметом поділу між чоловіком та дружиною, з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя і способів його поділу.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі № 539/2669/15-ц; постановах Верховного Суду України: від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, від 11.03.2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13.06.2016 року у справі № 6-1752цс15.
Згідно з ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Отже, судом також правильно визначено, що придбані в період шлюбу між сторонами за їх спільні кошти дві земельні ділянки у с. Тарасове - 0,1040 га та 0,1050 га слід віднести до спільної сумісної власності подружжя, які підлягають поділу між ними. 
Разом з тим, на думку колегії суддів, судом першої інстанції помилково до об`єктів спільної сумісної власності подружжя віднесено та визнано за позивачкою частину незавершеного будівництвом будинку у АДРЕСА_8 .
З огляду на те, що крім документа на право власності на земельну ділянку,суду не надано жодних доказів, які свідчать про законність початку будівництва по АДРЕСА_8 (належне оформлення дозвільних та проектних документів на зведення житлового будинку), готовність якого згідно з висновком експертизи становить 67%, його статус слід вважати самочинним, про що зазначає відповідач у своїх запереченнях та на що покликається в апеляційній скарзі. 
Виходячи з норм чинного законодавства - ст.331 ЦК України та судової практики Верховного Суду, зокрема з постанови від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18), де Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, слід зазначити, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються.
У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 148) та в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
Таким чином, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги, що вказане майно як незавершене будівництво не може бути включене до обсягу спільного сумісного майна і не підлягає поділу, оскільки воно є самочинним. Тому в позові ОСОБА_4 в цій частині слід відмовити.
Водночас при вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд України зазначив, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання (постанова від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15).
Схожі висновки щодо поділу самочинного незавершеного будівництва були висловлені і в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15, 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, а також у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 715/1347/14-ц (провадження № 61-34987св18), від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19), від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20).
Згідно із вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права в праві спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що, беручи до уваги висновки проведеної за ухвалою суду експертизи щодо об`єкту незавершеного будівництва в АДРЕСА_3 , його слід віднести до переліку спільно нажитого майна, однак до поділу між подружжям належить право на частки у праві спільної сумісної власності, а не визнання права власності на це майно, оскільки будівництво не завершене і будинок не прийнятий до експлуатації належним чином, однак кожна із сторін вправі завершити це будівництво та оформити у законний спосіб право власності на свою частку після поділу.
Отже, заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог матеріального права, а саме визнання за сторонами права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 , оскільки даний будинок є незавершеним, а тому суд міг визнати його лише об`єктом права спільної сумісної власності із визначенням часток у праві спільної сумісної власності, а не часток у праві власності на майно.
Судом першої інстанції відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_2 . 
Проте, колегія суддів не у повній мірі погоджується з даним висновком місцевого суду з таких підстав. 
В межах зустрічного позову заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 794 586,00 грн. Вимога обґрунтована тим, що останній 22.05.2020 року після припинення спільного проживання з ОСОБА_4 (за кошти, отримані в борг по розписці) погасив кредит, який отримувався в інтересах сім`ї.
Однак, суд правильно вважав необґрунтованими доводи відповідача про те, що боргові зобов`язання за розпискою від 12.05.2020 року мають враховуватися при поділі майна подружжя.
Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя недостатньо лише факту виникнення боргу під час шлюбу. Необхідно встановити, чи дійсно позика була отримана в інтересах сім`ї, а також чи надавав другий з подружжя свою згоду.
Проте, ОСОБА_2 не довів, що позика за розпискою була використана в інтересах/на потреби сім`ї, або ж на погашення зобов`язань перед АТ «Укрсиббанк», доказів про надання згоди позивачки на отримання коштів у борг стороною відповідача також не надано.
У своєму зустрічному позові ОСОБА_2 також ставив питання про визнання за ним права власності як особистого права в цілому на земельні ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, та площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239 у с. Тарасове, Луцького району Волинської області з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з одночасним стягненням з нього на користь ОСОБА_4 . 
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у зустрічному позові в цій частині є правильним та обґрунтованим, з урахуванням того, що ці ділянки придбані на ім`я ОСОБА_2 в період шлюбу та на них поширюється презумпція спільності майна подружжя, яка не спростована іншим із подружжя, який про це заявляє.
Разом з тим, судом не взято до уваги, що вимоги зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ між сторонами земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011, є підставними, оскільки дане майно також придбане в період шлюбу - 05 лютого 2009 року - і зареєстроване на ім »я ОСОБА_4 , про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу, зареєстрований за № 159 (а.с.91-92 т.2). Отже, в цій частині вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення.
Крім того, судом помилково вирішено позовні вимоги зустрічного позову про поділ рухомого майна, набутого сторонами як подружжям, зокрема щодо транспортних засобів.
Відповідачем ОСОБА_2  надано докази, що сторони на час припинення подружніх відносин мали у власності три автомобілі : BMW X5, 2010 року випуску, Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску.
В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено з витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (а.с.96-99 т.3), що автомобіль BMW X5, 2010 року випуску,(дата першої реєстрації 12.02.2014 р.) 16 вересня 2022 року був перереєстрований на нового власника за договором, укладеним в ТСЦ. Отже, на час розгляду справи в суді, даний автомобіль, який входив до спільної сумісної власності подружжя, не перебуває у власності позивачки ОСОБА_4 , оскільки був відчужений, а тому не може бути поділений між сторонами.
Разом з тим, ОСОБА_2 не було надано належних доказів щодо дійсної вартості вказаних транспортних засобів, а ОСОБА_4 не погодилась із вказаною у позові вартістю цього майна, тому суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги зустрічного позову про виділення кожному із сторін відповідного автомобіля із стягненням грошової компенсації не підлягає задоволенню, натомість вважає за можливе поділ цього неподільного майна в рівних ідеальних частках за кожним із сторін.
Отже, з огляду на те, що вимога зустрічного позову взаємопов`язана із вимогою про стягнення з ОСОБА_4 на свою користь компенсації вартості частки за транспортні засоби з урахуванням частки позивачки в грошових зобов`язань сім`ї згідно з борговою розпискою від 12.05.2020 року, суд також вважає її необґрунтованою, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.
З урахуванням викладеного, зважаючи на встановлений судом факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день реєстрації шлюбу, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання спільним сумісним майном  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , такого майна: 
- приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, по АДРЕСА_1 ; 
- земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011;
- нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, по АДРЕСА_2 ; 
- об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- земельну ділянку площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- автомобілів: 
-марки BMW X5, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ; 
- марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 , д.н.з НОМЕР_7 ; 
- марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8 , номер кузова НОМЕР_9 .
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Враховуючи, що на час придбання спірного майна сторони проживали однією сім`єю і відповідачем не доведено, що спірне майно придбавалося за його особисті кошти, суд дійшов висновку, що вказане майно, крім об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_3 , а також відчуженого автомобіля марки BMW X5, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 , є спільною власністю  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а тому кожному належить по 1/2 частині вище зазначеного майна.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачкою не підтверджена будь-яка її матеріальна участь у придбанні спільно з відповідачем майна, є безпідставними, оскільки вказане майно придбана у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до статті 74 СК України визначає статус цього майна як спільної власності подружжя, презумпцію якої відповідач не спростував.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог щодо встановлення факту є правильним і тому підлягає залишенню без змін, а в іншій частині - щодо поділу майна, а також в частині зустрічного позову суд скасовує рішення та ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позову.
Згідно із п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Разом з тим, було подано також апеляційну скаргу на додаткове рішення, яким суд стягнув з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 20 000 грн витрат на правничу допомогу, з покликанням на неправильний розподіл судових витрат та завищення розміру компенсації витрат на правничу допомогу з відповідача з огляду на те, що він є інвалідом 3 групи та ніде не працює і такий розмір буде надмірним тягарем для нього. Також вказано, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу сторони апелянта в суді апеляційної інстанції буде становити 10 000 грн.
У свою чергу представником позивача у суді апеляційної інстанції було заявлено, що докази понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції будуть надані у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України.
Отже, оскільки згідно з вимогами ч.10, ч.13 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, то додаткове рішення від 15 березня 2023 року підлягає також скасуванню та після надання стороною доказів понесених витрат, суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат, пропорційно до задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги із частковим скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням у цій частині нового рішення, а в решті рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах Карпуком Андрієм Сергійовичем , задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2023 року в частині поділу майна та додаткове рішення цього ж суду від 15 березня 2023 року в даній справі скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та про поділ майна та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4  про визнання майна особистою приватною власністю і поділ майна подружжя задовольнити частково.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 :
- приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, по АДРЕСА_1 ; 
- земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011;
- нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, по АДРЕСА_2 ; 
- об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- земельну ділянку площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- автомобілів: 
-марки BMW X5, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 ; 
- марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 , д.н.з НОМЕР_7 ; 
- марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8 , номер кузова НОМЕР_9 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за кожним право власності на частину майна, а саме:
- приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м - літер А-2, по АДРЕСА_1 ; 
- земельної ділянки площею 822 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0722455100:01:004:0011;
- нежитлового приміщення площею 166,3 кв. м - літер А-1, по АДРЕСА_2 ; 
- земельної ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- земельної ділянки площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239, у с. Тарасове Луцького району Волинської області, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;
- автомобілів: 
- марки Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 , д.н.з НОМЕР_7 ; 
- марки Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_8 , номер кузова НОМЕР_9 .
В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за кожним право на частку у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_3 .
В задоволенні інших вимог первісного та зустрічного позову відмовити.
В решті рішення суду в частині первісного та зустрічного позову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді