ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 р. 	Справа № 520/10004/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2023, головуючий суддя І інстанції: Полях Н.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022  по справі №520/10004/22
за позовом    ОСОБА_1  
до   Військової частини НОМЕР_1  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:
- визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не вчинення дій для поновлення на посаді, врахування всього часу необґрунтованого призупинення військової служби до строку дії контракту та вислуги років на військовій службі, поновлення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 24.02.2022 по 28.06.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити військову службу, яка зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців ОСОБА_1 з 24.02.2022 року відповідно до пункту 1446 Положення про проходження громадянами військової служби в Збройних силах України;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 скасувати пункти наказів командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу та по стройовій частині, в частині звільнення ОСОБА_1 з посади, призупинення військової служби, призупинення виплати грошового та інших видів забезпечення, за весь час необґрунтованого призупинення військової служби, поновити на посаді, врахувати весь час необґрунтованого призупинення військової служби до строку дії контракту та вислуги років на військовій службі, поновити виплати грошового забезпечення у повному розмірі грошового забезпечення військовослужбовця з урахуванням виплати премії та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за період з 24.02.2022 по 28.06.2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення військовослужбовця у повному розмірі враховуючи одноразові додаткові види грошового забезпечення (винагороди, допомоги), премії та додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 за період з 24.02.2022 по 28.06.2022 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи. Також зазначає, що за час проходження військової служби відповідачем були вчинені протиправні дії, щодо безпідставного визнання позивача особою, яка самовільно залишила військову частину та відповідно безпідставно не виплачувалось грошове забезпечення. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі позивача, оскільки вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, спірне рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в період з 27.06.2019 по 03.09.2022 року.
У зв`язку із вступом на навчання до Харківського національного університету Повітряних сил, був виключений із списків особового складу військової частини.
Відповідачем було визнано позивача таким, що самовільно залишив військову частину.
Позивач не погоджується із таким твердженням відповідача та зазначає, що 24.02.2022 року було здійснено напад Збройних сил Російської Федерації на Україну, нанесені ракетно-бомбові удари по об`єктам та інфраструктурі військових частин м. Чугуєва Харківської області, з цього ж дня було відсутнє сполучення громадського транспорту.
Так, 25.02.2022 року шлях між містами Чугуїв та Харків був блокований противником, проте позивач зазначає, що ним вживались заходи щодо переміщення до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 до АДРЕСА_1 , але в зв`язку із відсутністю транспортного сполучення позивач зміг прибути до військової частини за новим місцем дислокації лише 24.03.2022 року.
Після прибуття до військової частини 24.03.2022 року позивачу повідомили, що він з 24.02.2022 року є особою, яка самовільно залишила військову частину, звільнений від займаної посади, зарахований в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 та відповідно з 24.02.2022 року позивачу призупинено виплату грошового забезпечення.
Позивач зазначає, що він в період з 24.03.2022 по 28.06.2022 року перебував на території тимчасової дислокації військової частини, виконував обов`язки військової служби, але грошове забезпечення позивачу не виплачувалось.
При звернені до командування військової частини, пояснень щодо невиплати грошового забезпечення позивачу не надано
Сторонами не заперечується, що позивача призначено на посаду пожежного взводу (наказ №28-РС, військова частина НОМЕР_1 ) з 29.06.2022 року.
Також позивачу з 29.06.2022 року поновлено грошове забезпечення.
Однак, позивач вважає, що відповідач мав виплачувати йому грошове забезпечення в період з 24.02.2022 року по 28.06.2022 року.
Не погоджуючись із бездіяльністю суб`єкта владних повноважень позивач звернувся до Харківського окружного суду за захистом своїх прав.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не заперечувалось, що на виконання ч. 2 ст. 24 Закону №2232 та пунктів 144-1 144-3 Положення №1153 були видані: наказ по особовому складу, яким позивача було увільнено від займаної посади та призупинено його військову службу, наказ по стройовій частині, пунктами якого, зокрема, позивачу призупинено строк для вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено із всіх видів забезпечення.
Такі накази були видані відповідачем на виконання та у відповідності до приписів Закону №2232 та Положення №1153, а відтак підстави для їх скасування відсутні, водночас, в матеріалах справи не міститься наказу про призупинення військової служби позивача, наказу про поновлення військової служби позивача а також доказів оскарження позивачем наказу про призупинення військової служби позивача, також матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що позивачу не виплачувалися грошові суми у спірний період.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами другою-четвертою статті 2 Закону України № 2232-ХІІ передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ).
Так, за приписами ст. ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Статтею 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Органом державної військової та виконавчої влади на місцях у системі Збройних Сил України є командири (начальники) військових частин (установ, організацій), яким Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України "Про затвердження Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV (далі Статут), надано повноваження органу виконавчої влади в системі Міністерства оборони України.
Відповідно до Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
- наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
- наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати віддавати накази;
- забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за безпосередній начальник, може віддати службовим становищем, ніж наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Таким чином, військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.
Порядок видачі наказів командира військової частини по особовому складу, регламентується вимогами Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 за №333 (далі Інструкція №333).
Згідно пункту 1.1 якої, ця Інструкція визначає порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу і облікових документів.
Пунктом 11.1. Інструкції №333 визначено, що накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153 (зі змінами) (далі Положення), наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення i продовження строку контракту, звільнення з військової служби.
Згідно пункту 11.2. Інструкції №333 наказами оформлюються зміни в службовому становищі офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, в тому числі й щодо призначення на військово-облікової посади (у тому числі у разі зміни назви посади, спеціальності, військового звання за штатом), переміщення по службі, зарахування в розпорядження, продовження строків перебування на посадах.
Вимоги щодо складання наказів по особовому складу визначені пунктом 12 Інструкції №333.
Окремо слід зазначити, що відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від №1153/2008 (далі - Положення №1153) для доукомплектування Збройних Сил України в особливий період просування військовослужбовців по службі здійснюється без дотримання вимог пунктів 85, 87 цього Положення, а призначення військовослужбовців на рівнозначні та нижчі посади здійснюється без згоди військовослужбовців, за винятком випадків, визначених пунктом 112 цього Положення.
Також, порядок проходження військової служби у Збройних Силах України регламентується Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України за №170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція №170), пунктом 4.1 якої встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України призначаються на військові посади, передбачені штатами (штатними розписами) військових частин. Призначення військовослужбовців на посади переміщення по службі здійснюються за результатами оцінювання на підстав Резерву кандидатів для просування по службі, Плану переміщення по служб із числа військовослужбовців, подань, службових документів, визначених підпунктом 5 пункту 1.5, пунктом 1.6 розділу 1 цієї Інструкції посадових осіб, а також рішень колегіальних органів, утворених відповідно до чинного законодавств України.
Згідно пункту 4.9. Інструкції №170 реалізація Плану переміщення на посад і Резерву для просування по службі, а також військовослужбовців здійснюється протягом року у разі проведення організаційних заходів, настання особливого періоду, а також за станом здоров`я або сімейними обставинами військовослужбовця.
Підставою для видання наказів по особовому складу про призначення переміщення військовослужбовців на рівнозначні посади є витяг із Плану переміщення на посади або у разі здійснення незапланованого переміщення подання.
Судова колегія звертає увагу, що наведеними положеннями нормативних актів врегульовано порядок видачі наказів по особовому складу в Збройних Силах України, а не наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року за №124 "Про затвердження Інструкції з діловодства Збройних України".
Стосовно посилань позивача на допущення відповідачем при виданні оскаржуваного наказу, порушення вимог п. 2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", п.п. 144-1 - 144-7 Указу Президента України від 10.12.2008 за №1153, судова колегія зазначає наступне.
Як встановлено судовим розглядом та не заперечується сторонами, що за фактом самовільного залишення служби позивачем, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Львів проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №62022140010000145 від 11.04.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
В ході досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 , не встановлено.
За фактом дезертирства Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Львів проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42022221750000070 від 09.03.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України. В ході досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення в діях ОСОБА_1 не встановлено.
Суд зазначає, що частиною другою статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок військову службу" встановлено, що військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України.
Відповідно до пунктів 144-1, 144-2 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 (далі - Положення №1153) військова служба призупиняється щодо військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон.
В контексті вищевикладеного, відповідно до положень статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пунктів 144-1, 144-2 Положення №1153, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які:
-самовільно залишили військові частини місця служби (склад правопорушення та відповідальність визначені статтею 407 КК України);
-дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань (склад правопорушення та відповідальність визначені статтею 408 КК України);
-добровільно здалися в полон (склад правопорушення та відповідальність визначені статтею 430 КК України).
Перелік випадків, за яких призупиняється військова служба в порядку, визначеному статтею 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пунктами 144-1, 144-2 Положення №1153, є вичерпним.
Як встановлено судовим розглядом, що позивачем не заперечується, що в період з 24.02.2022 року по 24.03.2022 року останній не з`являвся у розпорядження військової частини НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем був отриманий витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про внесення 09.03.2022 відомостей за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.408 КК України (дезертирство), номер кримінального провадження № 42022221750000070 стосовно військовослужбовців, в тому числі і ОСОБА_1 .
Отже внаслідок отримання зазначеного витягу з ЄРДР, відповідно до вимог ч.2 ст.24 Закону №2232 та пунктів 144-1 144-3 Положення №1153, у відповідача виник обов`язок щодо видання наказу по особовому складу про призупинення військової служби вказаними військовослужбовцями та звільнення їх із займаних посад та видання наказу по стройовій частині про призупинення виплати грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення військовослужбовцям та виключення їх із списків особового складу військової частини.
Постанова про закриття кримінального провадження №42022221750000070 датована 24.06.2022 року.
Сторонами не заперечується, що на виконання ч.2 ст.24 Закону №2232 та пунктів 144-1 144-3 Положення №1153 були видані: наказ по особовому складу, яким позивача було увільнено від займаної посади та призупинено його військову службу, наказ по стройовій частині, пунктами якого, зокрема, позивачу призупинено строк для вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено із всіх видів забезпечення.
Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі накази були видані відповідачем на виконання та у відповідності до приписів Закону №2232 та Положення №1153, а відтак підстави для їх скасування відсутні.
У відповідності до абз. 8-9 ч.2 ст.24 Закону України №2232, для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.
Аналогічні норми містить п.144-6 Положення №1153, згідно якого для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжуються. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги і соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримані продовольче, речове та інші види забезпечення.
Продовження військової служби та дії контракту з військовослужбовцями, зазначеними у цьому пункті, здійснюється командирами (начальниками) військових частин наказами по особовому складу.
Зазначеними вище нормами законодавства передбачено обов`язок командира військової частини щодо відновлення прав військовослужбовців у разі закриття щодо них кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України шляхом видання відповідного наказу та продовження військової служби, зарахування строку призупинення військової служби до вислуги років, до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, поновлення пільг і соціальних гарантій, виплати недоотриманого грошового та здійснення недоотриманого продовольчого, речового та інших видів забезпечення.
Таким чином, судом розглядом встановлено, що закриття кримінального провадження щодо позивача за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для відновлення його права шляхом видання відповідного наказу командиром військової частини та продовження військової служби, зарахування строку призупинення військової служби до вислуги років, до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, поновлення пільг і соціальних гарантій, виплати недоотриманого грошового та здійснення недоотриманого продовольчого, речового та інших видів забезпечення.
При цьому, колегія суддів наголошує, що зазначений обов`язок виникає у командира військової частини після закриття відповідного кримінального провадження.
Суд наголошує, що в матеріалах справи не міститься наказу про призупинення військової служби позивача, наказу про поновлення військової служби позивача, а також доказів оскарження позивачем наказу про призупинення військової служби позивача.
Також матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що позивачу не виплачувалися грошові суми у спірний період.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 4 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Щодо посилання позивача на докази надані до апеляційної скарги, судова колегія зазначає, що позивач не виконав вимог ст. 77 КАС України, вказані докази, а саме: копія роздруківки виписки по картці/рахунку позивача до суду першої інстанції позивачем не надавались, причин поважності не надання до суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено, а тому зазначений доказ судом апеляційної інстанції не приймається.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2023 по справі №520/10004/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк