ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/2397/21  Номер провадження 22-ц/814/1723/23	Головуючий у 1-й інстанції Яковлєва В.М.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючої судді: Прядкіної О.В.,
суддів: Бутенко С.Б., Дряниці Ю.В.,
секретаря: Ракович Д.Г.,
за участі: представника відповідача Стороженко А.І.
розглянувши у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Яковлевої В.М. зі складанням повного тексту 11.08.2021 року у цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,-
в с т а н о в и в :
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. 
Зазначав, що надмірна тривалість досудового розслідування, яке зумовлено неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження внесеного в ЄРДР № 42017220000001265, у якому позивач має статус потерпілого, та застосування службовими особами відповідачів відносно нього неналежної правової процедури завдали йому значних душевних страждань, які позивач оцінив у загальному розмірі 540 000 грн. Вказану моральну шкоду просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку .
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову. 
Рішення оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що неодноразовими ухвалами слідчих суддів, які є преюдиційними, встановлено порушення його конституційних прав внаслідок протиправної тривалої бездіяльності слідчого та умисного неправомірного ухилення від виконання вимог стст. 2, 8, ч.2 ст. 9, стст. 91-93 КПК України.
У відзиві ТУ ДБР розташоване у м.Полтаві,  посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення районного суду залишити без змін. 
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:
Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутності позивача ОСОБА_1 , який належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.10.2017 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури із заявою про вчинення кримінальних правопорушень слідчим прокуратури Харківської області ОСОБА_2 . 
Однак, відомості до ЄРДР внесені не були.
Ухвалою слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова від 09 листопада 2017 року зобов`язано уповноважену особу прокуратури внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 30 жовтня 2017 року.
14 листопада 2017 року відомості внесені до ЄРДР за № 42017220000001265 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 364, частиною першою статті 365, частиною першою статті 366, частиною першою статті 367 КК України.
У даному кримінальному провадженні слідчими неодноразово приймалися рішення про його закриття, які скасовувалися слідчими суддями Червонозаводського районного суду м. Харкова 10 січня 2018 р року, 24 жовтня 2018 року, 11 квітня 2019 року, 07 листопада 2019 року із зазначенням у судових рішеннях конкретних недоліків досудового розслідування.
20 березня 2020 року Октябрський районний суд м. Полтави постановив ухвалу, в якій зобов`язав слідчого Соломенцева Р.В. розглянути клопотання від 11 лютого 2020 року в порядку, передбаченому статтею 220 КПК України, про результати розгляду якого повідомити заявника. Слідчий Соломенцев Р.В. не провівши жодних слідчих дій, навмисно порушивши вимоги статей 19, 147 Конституції України, заднім числом 20 лютого 2020 року виніс постанову про відмову у задоволенні клопотання.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що бездіяльністю та надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразове прийняття слідчим рішень про відмову в задоволенні його клопотань та ігноруванні його доводів, йому, як потерпілому, заподіяна моральна шкода, оскільки його порушені права не поновлені.
Районний суд, відмовляючи у задовольняючи позовних вимоги, рішення мотивував відсутністю фактів вчинення посадовими особами ТУ ДБР будь-яких протиправних дій стосовно позивача, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, тривалої протиправної бездіяльності органу досудового розслідування чи вчинення посадовими особами процесуальних дій, які б обмежували права позивача.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом; моральною шкодою.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням слідчим ТУ ДБР у м. Полтаві розслідування кримінального провадження № 42017220000001265, оскільки слідчий не реагував на його клопотання, не повідомляв про результати їх розгляду, не вчиняв слідчих дій у кримінальному провадженні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями слідчого ТУ ДБР у м. Полтаві, про які вказано у позові ОСОБА_1 , та настанням шкоди.
З урахуванням вищенаведеного та правильно встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з такими висновками.
Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.
При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
У справі, яка переглядається, районний суд правильно виходив з того, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) слідчого (органу), а відтак обґрунтованим є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Крім того, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Згідно із частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на закриття кримінального провадження, на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Проте наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності уповноваженої особи ТУ ДБР у м. Полтаві у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності слідчого.
Разом із цим, зазначене не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.
При цьому у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.
Такі висновки зроблено Верховним Судом у постановах: від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20); від 24 грудня 2021 року у справі № 646/5190/19-ц (провадження № 61-3057св21).
Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, у тому числі про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем у касаційній скарзі ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого ДБР і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Вирішуючи спір, хоча суд першої інстанції і зазначав про факти скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження та реалізацію позивачем своїх прав, визначених КПК України, щодо незгоди з прийнятими процесуальними рішеннями, проте правовою підставою для відмови у позові стало те, що в ході розгляду справи позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18); від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20); від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18 (провадження № 61-446св21); від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20 (провадження № 61-12540св21) та інших.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що районним судом враховано судову практику Верховного Суду, яка є релевантною до спірних правовідносин (частина четверта
статті 263 ЦПК України), а тому відповідні доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.
Посилання апеляційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не застосовано відповідні правові висновки Верховного Суду є безпідставними, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, встановлені різні фактичні обставини.
Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 09 серпня 2021 року залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16.08.2023 року.

Головуюча суддя                                                                 О.В. Прядкіна
Судді:                                                                                 С.Б. Бутенко
                                                                                                                      Ю.В. Дряниця