Справа № 463/13099/21                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2332/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 липня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.О. Гай
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни – Баірової Ольги Сергіївни на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 серпня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та скасування постанов і актів про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, -
                                       
                                               в с т а н о в и в: 

       23 листопада 2021 року ОСОБА_4  звернулася в суд з позовом, в подальшому 23.05.2022 року збільшила позовні вимоги, просила визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. щодо передачі на реалізацію через електронні торги «СЕТАМ» автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , чорного кольору та автомобіля марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , чорного кольору; визнати протиправною та скасувати постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 28.08.2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 транспортний засіб - автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , чорного кольору; визнати протиправною та скасувати постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 07.09.2020 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 транспортний засіб - автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , чорного кольору; усунути перешкоди у користуванні позивачем належним її майном, шляхом зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. не вчиняти будь яких дій, що перешкоджають ОСОБА_2 у здійсненні її права власності (володіння, користування, розпорядження) відносно частки автомобілів марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , чорного кольору та автомобіля марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , чорного кольору.
         Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 - задоволено частково.
       Визнано незаконними і скасовано постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни від 28.08.2019 року, винесені в межах виконавчого провадження № 58999119, про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 транспортний засіб - автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі НОМЕР_4 , чорного кольору.
       Визнано незаконними і скасовано постанову та акт приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни від 07.09.2020 року, винесені в межах виконавчого провадження № 58999119, про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких передано стягувачу ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 транспортний засіб - автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , чорного кольору.
       У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
       Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2312,20 гривень.
       Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
       Вважає, що рішення суду в частині визнання дій протиправними та скасування постанов і актів ухвалене з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що не відповідає обставинам справи висновок суду, що автомобілі перебувають у фактичному користуванні позивача, чого сторони не оспорюють. Адже, відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 22.11.2021 року, такі автомобілі оголошено в розшук. Разом з тим, в постанові про розшук майна боржника приватним виконавцем було вказано, що такі автомобілі були передані на відповідальне зберігання згідно постанови ВП №58999119 від 26.04.2019 року боржнику ОСОБА_5 , якого попереджено про кримінальну відповідальність. Таким чином, автомобілі не могли знаходитися в користуванні позивача, а знаходилися на відповідальному зберіганні боржника ОСОБА_6 . Іншою постановою приватного виконавця, яка була скерована на виконання в Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області, автомобілі було знято з реєстраційного обліку, що теж вказує на неможливість користування ними позивачем. Вважає, що поза увагою суду лишилося те, що подружжя має відповідати за борговими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном навіть після розлучення, це узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц. Також вказує, що фактично за оспорюваними постановами та актами приватного виконавця спірні автомобілі стали власністю ОСОБА_1 , яка і була їх законним власником на момент розгляду даної справи. Ці обставини визнавалися всіма сторонами судового процесу. Крім того зазначає, що автомобілі, які є неподільним майном, є спільною сумісною власністю подружжя, проте в процесі примусового стягнення заборгованості ОСОБА_3 вказані автомобілі передавалися на примусову реалізацію без згоди позивача, як іншого із подружжя, відтак з ОСОБА_3 на користь позивача могла підлягати до стягнення грошова компенсація вартості частини транспортних засобів.
       Просить рішення суду в частині визнання дій протиправними та скасування постанов і актів скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
       Рішення суду оскаржила представник приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни - Баірова Ольга Сергіївна.
       Вважає, що рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема ст.60 СК України, ст.ст.368,369 ЦК України.Вважає помилковими висновки суду щодо невжиття приватним виконавцем Баіровою Н.М. усіх необхідних дій, які б дозволили їй встановити, що автомобілі, які відповідно до спірних актів і постанов були передані ОСОБА_1 , перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_7 . Так на момент прийняття згаданих актів та постанов автомобілі вже не були спільною сумісною власністю подружжя. Звернувшись до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області, приватний виконавець Баірова Н.М. з`ясувала, що згідно із актуальними даними автомобіль зареєстрований за боржником ОСОБА_3 . Водночас, про рішення суду про поділ майна подружжя ОСОБА_7 приватному виконавцю відомо не було і не могло бути. 
       Крім того вважає, що позивач ОСОБА_2 належну їй частку транспортних засобах, після їх поділу судом, не реєструвала умисно, із метою уникнення відповідальності її чоловіка перед іншими кредиторами. 
       Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким в цій частині позовних вимог відмовити.
       У засіданні суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 скаргу підтримав з підстав, наведених в ній, просив скаргу задоволити.
       Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 проти скарги заперечив.
       Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. та її представник, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, тому суд вважає розглянути справу у їх відсутності. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних мотивів.        
       Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
       За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
       Ч. 6,7 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено можливість залишення нереалізованого майна стягувачу у випадку, якщо таке майно не було реалізоване за результатами трьох аукціонів (в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій). У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається, і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.
       За змістом частини дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
       Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна дійти висноввку, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець. Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.
       Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу). Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/856/17.
       Водночас, Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1655цс16 зазначив, що постанова, прийнята державним виконавцем у результаті передачі стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України, а згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
       Таким чином, з огляду на обставини справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити питання про правомірність передачі на реалізацію майна боржника, яким він володіє спільно з позивачем та, як наслідок, правомірність передачі цього майна стягувачу в рахунок погашення боргу. 
       Встановлено, що 06.10.1991 року між позивачем та третьою особою було зареєстровано шлюб. За час шлюбу ними набуто у власність автомобіль марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , які були зареєстровані за третьою особою.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року (а.с.9-11), яке набрало законної сили, проведено поділ зазначеного майна подружжя і, серед іншого, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки кожного з автомобілів.
       Згідно виконавчого листа № 450/2339/18, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області, з третьої особи ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 706599,0 доларів США.
       Вказаний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. 
       В ході проведення виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 450/2339/18, вказані вище автомобілі приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. передавались на примусову реалізацію через торги. У зв`язку з відсутністю цінової пропозиції торги не відбулись, внаслідок чого стягувачу ОСОБА_1 було запропоновано вирішити питання про залишення за собою нереалізоване майно.
       Відповідач ОСОБА_1 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні погодилася залишити за собою нереалізоване майно і постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. від 28.08.2019 року (а.с.13), транспортний засіб марки «HYNDAI TUCSON», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 було передано стягувачу.
       За аналогічних обставин постановою від 07.09.202 0 (а.с.15) відповідачу ОСОБА_1 передано транспортний засіб марки «MITSUBISHI PAJERO WAGON», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
       Про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. складено відповідні акти, які також є предметом оскарження (а.с.14, 16).
       Судом також встановлено, що незважаючи на складені постанови і акти, автомобілі перебувають у фактичному користуванні позивача, чого сторони не оспорюють. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області від 22.11.2021 року (а.с.122-123), такі автомобілі оголошено в розшук.
       Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.
       У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 462/518/18 (постанова від 01.04.2020), виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. При цьому, як також зазначив Верховний Суд, факт реєстрації спірного майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Н.М. при передачі автомобілів на реалізацію через торги, а в подальшому, передаючи їх у власність стягувача, лише пересвідчилась в тому, що автомобілі зареєстровані на боржника і не з`ясувала, чи придбані ці автомобілі в період шлюбу, хоча в силу вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вона зобов`язана була, серед іншого, вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», навіть незалежно від рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2018 року про поділ майна подружжя, яким за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності по 1/2 частці зазначених автомобілів.
       Враховуючи, що внаслідок таких дій приватний виконавець позбавила позивача права власності на частку в майні, яке передано в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 стягувачу ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що оспорювані постанови і акт підлягають визнанню незаконними та скасуванню в силу вимог статті 393 ЦК України як такі, що порушують право власності позивача, як співвласника цього майна, на вільне володіння, користування і розпорядження ним.
       Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, висловленому у справі № 753/9500/18 (постанова від 01.12.2021), у якій визнавались незаконними та скасовувались постанова і акт державного ви конавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу з підстав, що таке майно було спільною сумісною власністю подружжя.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
       Доводи скарг правильних висновків не спростовують, підстав для задоволення скарг та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:  

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Наталії Михайлівни - Баірової Ольги Сергіївни залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 08 серпня 2022 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 14 липня 2023 року.

Головуючий:                         Н.П. Крайник 

Судді:                                        Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра