ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1879/23                                                                  Головуючий у 1 інстанції: Леонтович А.М.
                                                                           Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 липня 2023 року                                                                                            м. Київ
   Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Аліменка В.О.
                                                                 Кузьмишиної О.М.
За участю секретаря                               Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 №571 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.11.2018.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.  Зокрема, апелянт вказує, що після прибуття в Україну і під час оформлення дозволу на імміграцію органи державної безпеки, відповідальні за протидію злочинам проти національної безпеки, не мали претензій чи підозр до позивача, він не перебував у міжнародному розшуку, відносно нього не було заборони в`їзду в Україну, позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, не мав не знятої чи не погашеної судимості, позивач прибув в Україну на постійне проживання й перебував в Україні на законних підставах. Також, апелянт зазначає, що скасування дозволу на імміграцію через 8 років після його видачі порушує конвенційне право особи на повагу до приватного та особистого життя, позаяк спрямоване на розрив його зв`язку із сім`єю, заради якої ця імміграція була здійснена. Апелянт наголошує, що відповідач не надав суду будь-яких підтверджень того, що позивач може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію національної безпеки і громадського порядку в Україні, позивач не перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, апелянт вказує, що скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання тягне за собою негативні наслідки, оскільки, на утримані позивача знаходиться малолітня дитина, яка є громадянкою України.
10 квітня 2023 року через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника  Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги.
12 червня 2023 року через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника  Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 
13 червня 2023 року Шостим апеляційним адміністративним судом вищевказане клопотання задоволено, відкладено розгляд справи.
20 червня 2023 року в судовому засіданні Шостим апеляційним адміністративним судом витребувано у Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області документи, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
24 липня 2023 року до через систему «Електронний суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника  Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів.
Також, 24 липня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що судове засідання вданій справі за клопотанням сторони вже було відкладено, а відповідачу для надання доказів надано достатній час, з метою необхідності дотримання строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи слід відмовити. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилась дитина, ОСОБА_4 , після чого, 13.11.2018 ОСОБА_2 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 і постійно проживає на території України, за адресою: АДРЕСА_1 .
27 жовтня 2022 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області винесено рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну №571, який виданий громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 та про скасування посвідки на постійне проживання.
Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області в рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну, який видано 03 грудня 2014 року громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , вказує що дозвіл скасовано, на підставі п.п. 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», а посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 , яка видана громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , вказано що вона скасована, на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 25.04.2018 №321.
Не погоджуючись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, позивач звернувся до суду позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 вищевказаного Закону закріплено, що  іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 даного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років. 
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;  2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
У відповідності до частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено підстави для скасування дозволу на імміграцію.
Так, згідно приписів даної статті, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок № 1983).
Відповідно до норм пункту 21 Порядку № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 серпня 2014 року громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до Макарівського РС УДМС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», як батько громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка набула громадянства України, на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України».
03 грудня 2014 року Макарівським РС УДМС України в Київській області прийнято рішення про надання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 41).
03 вересня 2015 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 від 22.12.2015 та, в подальшому, серії НОМЕР_2 від 13.11.2018.
Матеріали справи свідчать, що до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області надійшло з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - ДСР НП України) подання від 28 вересня 2022 року №8850/55/01-2022 (далі - подання) про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 84-86).
Відповідно до інформації, зазначеної у вказаному поданні ДСР НП України, у відповідності до п. 1 ст. 1, п.п. 1-3 ст. 2, пп. 1,2 п. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України та, відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої інформації, позивач, прибув в Україну, з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, та організації масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.
Також, в поданні зазначено, що з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно-розшукової діяльності встановлено, що позивач, має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з російської федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізації всередині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні.
Разом з тим, в поданні вказано, що Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України станом на 27 вересня 2022 року  не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та за час перебування на території України скоїв наступні адміністративні правопорушення:
- 04.07.2008 кримінальна справа №08-005-014505-001 за ч.3 ст. 358 Кримінального Кодексу України;
- 10.09.2008 кримінальна справа №08-005-014505-002 за ч. 1 ст. 358 Кримінального Кодексу України;
- 11.09.2016 протокол №АП2/336416 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) керування т/з особами у стані сп`яніння;
- 06.10.2016 протокол №АП2/487721 ч.1 ст.130 КУпАП керування т/з особами у стані сп`яніння;
- 23.12.2019 протокол №ДПР18/276990 за ч. 1 ст. 130 КУпАП керування т/з особами у стані сп`яніння;
- 04.08.2022 протокол №EAP/5708117 за ч.1 ст.122 КУпАП керуючи транспортним засобом не виконав вимогу дорожнього знаку 4.1 (рух прямо);
- 20.09.2022 протокол №ЕГА/791192 за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП куріння тютюнових виробів у заборонених місцях;
- 20.09.2022 протокол №EA/791204 за ч. 1 ст. 178 КУпАП перебував у нетверезому вигляді, чим ображав людську гідність і громадську мораль.
За результатом розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 , 27 жовтня 2022 року т.в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області затверджено відповідний висновок та прийнято оскаржуване рішення від 27 жовтня 2022 року №571 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 (а.с. 7, 89-94).
Оскаржуване рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27.10.2022 №571 про скасування позивачу дозволу на імміграцію прийнято, на підставі пунктів 3 та 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи встановлені ДСР НП України  обставини, які вказують на наявність загрози національній безпеці, громадському порядку та національним інтересам України, у розумінні ч. 1  ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України», а також, з урахуванням відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, відповідач правомірно прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що встановлення фактів, викладених у поданні, належить до компетенції цього органу із застосуванням відповідних оперативних заходів, а тому, у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності встановлених обставин.
Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 червня 2022 року у справі № 640/13572/20 наголосив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.
Водночас, відповідачем не надано будь-яких доказів запрошення Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим, було порушено право позивача «бути почутим».
Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення було прийнято Центральним міжрегіональним Управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, у зв`язку із отриманням від ДСР НП України подання від 28 вересня 2022 року №8850/55/01-2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, на підставі якого відповідач дійшов висновку, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, а також, це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Колегія суддів наголошує, що будь-яка інформація (в тому числі органів Національної поліції) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.
У свою чергу, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС.
Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС відповідних рішень є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 13 травня 2021 року у справі № 815/1063/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 240/6247/18.
Протокольною ухвалою Шостого  апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2023 року витребувано у Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області документи, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Разом з тим, згідно листа Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 10 липня 2023 року №810.9.2-24352/80.1-23, відповідач звернувся до начальника ДСР НП України з метою отримання копій документів, що вказані в поданні ДСР НП України від 28 вересня 2022 року №8850/55/01-2022 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача.
Отже, колегія суддів наголошує, вищевказане свідчить про те, що на час прийняття оскаржуваного рішення Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не мало належних та допустимих доказів вини Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 у вчинені злочинів чи адміністративних правопорушень зазначених у поданні.
Відповідачем не наводяться норми Закону, на підставі якого можна стверджувати, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, а також не надано посилання на рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, та яким встановлено наявність такої загрози. За таких обставин позиція відповідача є припущенням, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах.
Водночас, представником позивача надано суду апеляційної інстанції Витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» відносно ОСОБА_1 , відповідно до якого, позивач на території України станом на 30.06.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
Крім того, слід зазначити, що вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.
Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Колегія суддів наголошує, що в ході розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень,  не надано доказів існування вироку суду, яким позивача засуджено за вчинення злочинів, чи постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, де були б встановлені обставини, що мали б для суду преюдиційне значення.
З огляду на зазначене, відповідач не довів існування передбачених чинним законодавством про імміграцію підстав для скасування Громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну.
Також, колегія суддів при вирішенні цієї справи враховує, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.
Суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.
Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку. Не з`ясування органами ДМС України, суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію. Такі дії також визнані судами неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача.
Матеріали справи свідчать, що, згідно свідоцтва про народження від 05  червня 2009 року серії НОМЕР_5 , позивач є батьком дитини ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася в Україні та, відповідно до довідки від 25.12.2013 про реєстрацію особи громадянином України, набула громадянство України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 24.04.2009 року (а.с. 8-9).
Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989 року, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою BP №789-ХІІ від 27.02.1991).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192 ,15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4)).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини, «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, №307, р. 55, § 86).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищезазначене, скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, за яким, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Також, колегія суддів враховує, що відповідачем не було дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки, при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.
З огляду на викладене та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27 жовтня 2022 року №571 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13 листопада 2018 року є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення адміністративного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.
Адміністративний позов Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 27 жовтня 2022 року №571 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13 листопада 2018 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А, код ЄДРПОУ 42552598) на користь Громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в загальному розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          

Судді                                                                                           Аліменко В.О.

                                                                                                  Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 31.07.2023 р.