Справа № 298/1398/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        17 липня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        КОЖУХ О.А., ФАЗИКОШ Г.В.
за участю секретаря                ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 298/1398/21 за позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Великоберезнянського районного суду від 27 квітня 2022 року, повний текст якого складено 27 квітня 2022 року, головуюча суддя Лютянська М.С., -

встановив:

30.12.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» мотивуючи таким.
Позивачка з 01.07.2020 працює касиром локації на вокзалі станції Ужгород Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».
Прибувши 13.12.2021 на робоче місце, їй було повідомлено, що вона з 11.12.2021 відсторонена від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, а також її ознайомлено з наказом начальника ВП «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» Ніколової Н.В. від 10.12.2021 № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи».
Цей наказ видано з порушенням вимог законодавства, тому він має бути скасований, а становище позивачки, яке існувало до порушення, має бути відновлено, їй має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Розпорядження відповідача про відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 не передбачене ані внутрішніми нормами філії, ані чинним законодавством. Такий мотив є безпідставним, дискримінаційним, порушує права та свободи людини і громадянина, суперечить Конституції України, законам України, іншим нормативно-правовим актам, а також чинним для України міжнародним договорам.
Наразі всі препарати, які позиціонуються як засоби проти COVID-19, знаходяться на стадії випробувань і закінчення таких випробувань не підтверджено Міністерством охорони здоров`я України, про таке не було офіційно не оприлюднено. Підтвердженням того, що вказані препарати знаходяться на стадії випробувань, є також відповідна інформація, розміщена у Реєстрі клінічних випробувань Європейського Союзу.
Таким чином, наразі відсутні профілактичні щеплення проти хвороби COVID-19 у розумінні статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а є досліджувані лікарські засоби, визначені Порядком проведення клінічних випробувань лікарських засобів та експертизи матеріалів клінічних випробувань, затвердженим наказом МОЗ України від 23.09.2009 № 690.
У силу положень ст. 28, 92 Конституції України, ст. 45 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», інших норм українського та міжнародного законодавства, людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам, медико-біологічним експериментам тощо, а права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. За незаконне проведення медичних (клінічних) експериментів в Україні передбачено кримінальну відповідальність.
Як на підставу для відсторонення позивачки від роботи відповідач послався, зокрема, на ст. 46 КЗпП України, яка передбачає можливість такого відсторонення працівника у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Жодної з таких підстав для відсторонення позивачки від роботи не було.
Норми ст. 46 КЗпП України не передбачають відсторонення працівника від роботи за ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти хвороби COVID-19, а законами України таке обов`язкове профілактичне щеплення не передбачене і в порядку, встановленому ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», до обов`язкового календаря профілактичних щеплень не включене.
Ст. 286 ч. 4 ЦК України передбачає, що фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.
Проте, підзаконні нормативні акти не можуть слугувати підставами для відсторонення працівника від роботи за відмову від профілактичних щеплень.
Відсторонивши позивачку від роботи без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує профілактичне щеплення проти хвороби COVID-19, або протипоказання для його здійснення, або електронного COVID-сертифікату про одужання, відповідач без законних для того підстав на свій розсуд визначив строк відсторонення від роботи, чим поставив позивачку в дискримінаційні умови. Відповідач не з`ясував, чи є у позивачки протипоказання для такого щеплення.
Відповідач не дотримався процедури встановлення карантину, що випливає з положень передбачена ст. 5 Закону України «Про правовий режим надзвичайного стану», ст. 40 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
Крім того, наказ від 10.12.2021 № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи» був виданий у період тимчасової непрацездатності позивачки, що підтверджується медичним висновком від 02.12.2021 № Х7СВ-98МВ-8МКВ-НТНМ.
Посилаючись на ці обставини, на вказані вище та інші норми законодавства, якими регулюються питання профілактичних щеплень проти хвороби COVID-19, відповідних процедур, захисту особистих немайнових і трудових прав працівника, позивачка ОСОБА_1 просила:
визнати протиправним і скасувати виданий начальником Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Ніколовою Н.В. наказ від 10.12.2021 № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи»;
зобов`язати Філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» допустити до роботи касира локації на вокзалі станції Ужгород Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 та виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;
всі судові витрати покласти на Філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця»;
допустити негайне виконання рішення суду.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 27.04.2022 задоволено частково позов ОСОБА_1 до, як зазначено в рішенні – АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця»,
визнано незаконним і скасовано наказ від 10.12.2021 № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи», виданий начальником Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;
зобов`язано Філію «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи (середній заробіток за час вимушеного прогулу) з 10.12.2021 по 23.03.2022;
стягнуто з Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2481,00 грн.
У решті позову відмовлено. 

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не була додержана процедура відсторонення працівника від роботи, зокрема, відповідач не підтвердив факт ознайомлення позивачки з необхідністю обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання щодо цього. До роботи позивачку було допущено з 24.03.2022.

Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця», вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.
Суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не підтвердив факт повідомлення позивачки про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання щодо, позаяк таке повідомлення було здійснене 27.11.2021, тобто, до видання наказу про відсторонення позивачки від роботи.
Крім того, відсутність такого повідомлення не була підставою позову і такий факт не оспорювався позивачкою.
Відсторонення позивачки від роботи було правомірним і було здійснене з додержанням вимог законодавства в ситуації, коли вжиття заходів для запобігання поширенню небезпечної інфекційної хвороби COVID-19 було вкрай необхідним і відповідало суспільному інтересу, який у цьому випадку превалює над індивідуальним інтересом певної особи.
Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Марчишак Ю.М. вказують на її необґрунтованість, просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. Посилаються загалом на ті самі обставини, якими обґрунтовувався позов.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав (ст. 13 ч. 1 ЦПК України).

Учасниками цивільних і процесуальних відносин, є, зокрема, юридичні особи; юридична особа створюється і реєструється у встановленому законодавством порядку, наділяється цивільною та процесуальною право- і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями (ст.ст. 1, 2, 80, 81, 83, 88-92 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48, 51 ЦПК України).

Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи; філії та представництва не є юридичними особами; вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення; відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру (ст. 95 ч.ч. 1, 2, 3, 5 ЦК України).

Тобто, учасником спірних правовідносин може бути конкретна, належно ідентифікована юридична особа, яка існує, має і зареєструвала відповідний юридичний статус, найменування, назву, має інші необхідні атрибути, які чітко відрізняють і відділяють її від інших юридичних осіб.

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 19 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі, трудових прав; особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач – особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач – особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо відповідача, до якого вони пред`явлені.

Особа розпоряджається своїми процесуальними правами та здійснює своє право на захист вільно, на власний розсуд; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача (відповідачів) та обов`язок такого конкретного відповідача (відповідачів) відповідати за пред`явленим до нього (них) позовом; обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 13, 43, 49, 76-82 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача;
якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі;
після спливу строків, зазначених у частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача;
про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала; за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ч.ч. 1, 2, 3, 4 ЦПК України).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, якщо таке має місце після ухвалення рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є щодо належного відповідача (відповідачів) доведеними у спосіб, передбачений цивільним процесуальним законом (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається таке.

Наказом (розпорядженням) начальника Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Ніколової Н.В. від 01.07.2020 № 792-ОС ОСОБА_1 в порядку переведення з Виробничого підрозділу «Вокзал станції «Ужгород»» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» прийнято з 01.07.2020 на посаду касира локації на вокзалі станції «Ужгород» (а.с. 19-20).

Наказом начальника Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Ніколової Н.В. від 10.12.2021 № 1443-ОС року «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 відсторонено від роботи касира локації на вокзалі станції «Ужгород» з 11.12.2021 без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або протипоказань до його здійснення, або електронного COVID-сертифікату про одужання з мобільного за стосунку «Дія» (з визначеним терміном дії) (а.с. 28).

Як зазначено в наказі, позивачку відсторонено від роботи у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, згідно з ст. 46 КЗпП України, абз. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.п. 2), 3) п. 41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 № 1236, керуючись Статутом АТ «Українська залізниця», Положенням про Філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», у зв`язку з набранням чинності 09.12.2021 наказом МОЗ України від 01.11.2021 № 2393, що розширює перелік осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, на підставі складеного Акту про невиконання зобов`язання та ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, з яким працівник був ознайомлений 27.11.2021.

Відповідно до медичного висновку від 02.12.2021 № Х7СВ-98МВ-8МКВ-НТНМ у період з 02.12.2021 по 01.12.2021 ОСОБА_1 тимчасово була непрацездатна (а.с. 30).

За період з грудня 2020 року по листопад 2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 290,53 грн (а.с. 31).

23.03.2022 начальник Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_2 видала наказ № 209-ОС, яким допустила касира ОСОБА_1 до роботи з 24.03.2022, позивачка продовжує працювати на своїй посаді (а.с. 108, 119).

Відповідно до посадової інструкції ОСОБА_1 , затвердженої начальником Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 01.06.2020, призначення на посаду касира локації на базі вказаного виробничого підрозділу, переведення та звільнення з посади здійснюється наказом начальника цього виробничого підрозділу з дотриманням вимог КЗпП України (а.с. 22-27).

До позовної заяви ОСОБА_1 в числі інших документів додала витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у яких зафіксований юридичний статус:
Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» як: філія (інший відокремлений підрозділ), Україна, 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 21 «а»; ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 41022900; повне найменування, ідентифікаційний код юридичної особи, до якої належить відокремлений підрозділ: Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815 (а.с. 32);
Акціонерного товариства «Українська залізниця» як: акціонерне товариство, Україна, 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5; код ЄДРПОУ юридичної особи 40075815; у числі відокремлених підрозділів указана й Філія «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу 41022900 (а.с. 33-39).

У позовній заяві ОСОБА_1 чітко та однозначно визначила відповідачем Філію «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», саме і лише до якої звернула свої вимоги, визначила відповідний предмет позову (а.с. 1-16).

Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду від 10.01.2022 провадження в справі відкрито за позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» за правилами загального позовного провадження (а.с. 43-44).

07.02.2022 до Великоберезнянського районного суду надійшла заява представника відповідача, вказаного в заяві як «АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»», Р.Г. Чикалова про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 75, 78). До заяви було додана копія довіреності, виданої цьому представнику Акціонерним товариством «Українська залізниця» 04.10.2021 на представництво інтересів товариства, зокрема, в судах (а.с. 76-77).

Судове засідання, що було призначене на 11.02.2022, було відкладене на іншу дату без фіксації процесу технічними засобами (а.с. 79)

У судовому засіданні 18.03.2022 за участю представника відповідача Чикалова Р.Г. ухвалою Великоберезнянського районного суду від 18.03.2022 закрито підготовче провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та призначено справу до судового розгляду (а.с. 43-44, 115).

Протягом усього часу провадження в справі Великоберезнянський районний суд не обговорював питання та не приймав ніяких процесуальних рішень щодо залучення до участі в справі в якості відповідача юридичної особи – Акціонерного товариства «Українська залізниця», заміни відповідача на належного тощо. З цього приводу у справі відсутні жодні заяви чи клопотання будь-кого з учасників процесу, зокрема, позивачка не ставила питання про залучення АТ «Укрзалізниця» до участі в справі як належного відповідача, про заміну відповідача.

Попри це, в протоколі судового засідання за 18.03.2022 відповідач у справі був названий уже як «АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»» (а.с. 126).

18.03.2020 Великоберезнянський районний суд ухвалив рішення, яким задовольнив частково позов ОСОБА_1 до «АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»», при цьому, обов`язок виплатити позивачці середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи (середній заробіток за час вимушеного прогулу) поклав на «Філію «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»» і саме з цієї філії стягнув судовий збір на користь держави (а.с. 127-131).

Ані в протоколі судового засідання за 18.03.2022, ані в рішенні суду жодним чином не обумовлено появу вказівки на відповідача «АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»».

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства … або уповноваженим ним органом …, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства … або уповноважений ним орган … зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 ч. 1 КЗпП України).

Працівник, вважаючи своє відсторонення від роботи незаконним, управі вимагати захисту судовим порядком (ст.ст.  43, 55 Конституції України, ст. 5-1, Глава XV КЗпП України), що не може заперечуватися як таке. Проте, відповідну вимогу або взаємопов`язані вимоги позивачу належить пред`явити до належного відповідача або до всіх належних відповідачів.

Роботодавцем є юридична особа (підприємство, установа, організація) або фізична особа-підприємець, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб (ст. 1 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності»), що відповідає й змісту ст. 21 та інших норм КЗпП України, нормам ЦК України, іншим положенням законодавства щодо суті та характеру трудових відносин як договірних, самостійності та відповідальності фізичних і юридичних осіб у цивільних і трудових відносинах тощо. Можливість уповноваження роботодавцем установленим порядком певний свій підрозділ, посадову особу діяти від його імені в трудових відносинах, приймати рішення про прийняття працівника на роботу, його звільнення, переміщення, відсторонення від роботи і т.ін. не змінює правової природи трудових відносин працівника з роботодавцем як із юридичною особою (у випадку, що розглядається).

У справі, що розглядається, відповідно до реальних її обставин та пред`явлених вимог має місце спір щодо захисту трудових прав між працівником ОСОБА_1 та роботодавцем Акціонерним товариством «Українська залізниця».

Юридична особа (роботодавець) не може бути позбавлена права і можливості на належній стадії процесу, належним процесуальним порядком і в належному процесуальному статусі заявити та захищати свою позицію щодо вимог, вирішення яких безпосередньо стосується її прав і обов`язків як сторони трудового договору і задоволення яких тягне для неї також і майнову відповідальність перед працівником.

Як позивачці, так і суду із самого початку провадження в справі було відомо, що Філія «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» є не юридичною особою, а відокремленим (структурним) підрозділом юридичної особи Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Наявна в справі довіреність представника АТ «Укрзалізниця» Р.Г. Чикалова лише підтверджує вищевикладене, а його участь у судовому засіданні без вирішення питання щодо участі в справі роботодавця жодним чином не спростовує відсутності належного в матеріально- та в процесуально-правовому розумінні відповідача в справі. Без належного вирішення процесуального питання про участь у справі як відповідача саме АТ «Укрзалізниця» участь представника цієї юридичної особи в судовому засіданні процесуально безпідставна та не тягне процесуального наслідку у вигляді вирішення справи щодо належного відповідача.

Майнові обов`язки щодо відповідних виплат суд поклав на Філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», яка не є юридичною особою, тому не може самостійно виступати в цивільному обороті.

Зазначення за встановлених обставин у взаємопов`язаних протоколі судового засідання та рішенні суду АТ «Укрзалізниця» як відповідача не ґрунтується на процесуальних підставах і рішеннях та за своїм характером не може бути визнано опискою і не може бути виправлене в порядку ст. 269 ЦПК України.

Попри такі умови і фактичну наявність спору з АТ «Укрзалізниця», яке з огляду на підстави, предмет позову та достеменно відомі позивачці на час пред`явлення позову обставини є належним відповідачем у трудовому спорі, позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами та пред`явила і підтримувала позов лише до Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця». Процесуально належної участі в справі в якості відповідача АТ «Українська залізниця» не брало.

Суд першої інстанції маючи у справі відповідні дані суті спірних правовідносин у контексті суб`єктного складу сторін у справі не врахував. Тим часом, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов повністю або частково, укласти мирову угоду, реалізувати за наявності для того підстав інші права, притаманні саме відповідачу (ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 ЦПК України).

Тож позов не був пред`явлений, а справу не було вирішено щодо належного відповідача АТ «Українська залізниця», яке є роботодавцем ОСОБА_1 , а було вирішено по суті щодо Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», яка не є юридичною особою.

Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору як щодо його прав, так і щодо прав позивача та інших відповідачів по суті, що, фактично потягло наслідки, які випливають із положень ст. 352 ч. 1 ЦПК України: рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця», яке не брало належної процесуальної участі в справі, в якій вирішено питання про його права і обов`язки.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц сформулювала правову позицію про те, що приписи: «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини 2 статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження; пункт 1 частини 1 статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15.12.2017), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 109 КАС України у редакції, чинній на час вирішення питання про відкриття провадження), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами цивільного чи адміністративного судочинства, відповідно, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами (п. 66).

У постанові від 04.06.2021 у справі № 760/32455/19 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого:
розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено; положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини 1 статті 186, пункт 1 частини 1 статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 757/43355/16-ц);
аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі; тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору.

За таких умов справа за позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій відповідачем виступає філія Акціонерного товариства «Українська залізниця», не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. Провадження в справі підлягає закриттю на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України.

Відтак з урахуванням положень ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 377 ч. 1 цього Кодексу апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження в справі закрити на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України, позаяк справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 255 ч. 1 п. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 4, ст. 377 ч. 1, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково,
рішення Великоберезнянського районного суду від 27 квітня 2022 року скасувати,
провадження в справі позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити з підстави, передбаченої ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 16 серпня 2023 року.

Судді