ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/988/22  Номер провадження 22-ц/814/2719/23	Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т.О.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.,
за участю секретаря Сальної Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтава, про позбавлення батьківських прав
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року,
       В С Т А Н О В И В :
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначила, що з 23.09.2011 року перебувала у заресстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2015 року (справа №552/6038/15-п) шлюб між ними був розірваний. Починаючи з 2014 року та після винесення рішення про розлучення відповідач не приймає будь-якої участі у житті свого сина - ОСОБА_3 . За вказаний період часу, понад 8 років, ОСОБА_2 не вчиняв жодних дій спілкування із сином, не намагався встановити з ним контакт, не переймався щодо його відвідувань садочку, школи, не цікавиться жодним із епізодів життя дитини - щодо його шкільної та позашкільної активностей.
Ураховуючи вищенаведене, прохала позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 .
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтава, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.
Нe погоджуючись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин у справі та неправильність застосування норм права.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що суд першої інстанції поверхнево оцінив надані докази, формально оцінив висновок органу опіки і піклування щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав, надавши цьому висновку пріоритет перед іншими доказами.
Вказувала на те, що відповідач не спілкується з дитиною у необхідному для нормального самоусвідомлення обсязі та не надав до суду будь-яких доказів на підтвердження своєї участі у вихованні сина і здійсненні батьківських обов`язків.
Вважає, що нормативні акти, якими суд обгрунтував своє рішення про відмову задоволенні позову, вказують на зворотнє.
Прохала скасувати рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2   є батьком   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 03.04.2014 року (а.с. 9). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2015 року (справа № 552/6038/15-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 10). 
Згідно листа за підписом класного керівника ОСОБА_3 від 13.07.2022 року, всіма питаннями, пов`язаними з навчанням дитини у школі займається позивач (а.с. 11). 
Згідно листа керівника гуртка ментальної арифметики, ОСОБА_3 відвідував заняття, та всі питання щодо відвідування вирішувала його мати (а.с. 12). 
Згідно листа КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Полтавської міської ради» від 15.07.2022 року, ОСОБА_2 письмових та усних звернень щодо стану здоров`я та вакцинації дитини до медичного закладу не надсилав (а.с. 13). 
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам, станом на 31.08.2022 року за ОСОБА_2 за період з січня 2021р. по серпень 2022р. існує заборгованість в сумі 1751,96 грн. (а.с. 49).
Згідно висновку Служби у справах дітей Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, затвердженого рішенням Виконкому № 255 від 09.11.2022 року ОСОБА_2 з 2011 року проживає в Канаді, у зв`язку з чим не може фізично відвідувати школу, медичні заклади, заклади позашкільної освіти. Зі скріншотів переписки вбачається, що ОСОБА_2 регулярно переписується з колишньою дружиною та сином, цікавиться життям дитини, надає матеріальну допомогу. У зв`язку з чим, вважають, що недоцільно позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 89-91).
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Частинами 6-10 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема вони зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Водночас статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема, якщо вона чи він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Як випливає з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року ЄСПЛ звертає увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім`ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Відповідно до рішення, ухваленого 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. У якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ("Neulinger and Shuruk v. Switzerland" від 8 січня 2009 року, заява N 41615/07, "Mamchur v. Ukraine" від 16 липня 2015 року, заява N 10383/09).
Слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки та  допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.
Судом першої інстанції правильно взято до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Колегія суддів зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.
Суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, на підставі правильно оцінених доказів, зробив обґрунтований висновок про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164  СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відсутність беззаперечних доказів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов`язками, які б свідчили про ухилення його від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу впливу на нього у виді позбавлення батьківських прав є правильним, обґрунтованим та відповідає нормам чинного законодавства та усталеній практиці.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, не спростовують правильність та законність оскаржуваного рішення, не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12 грудня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 серпня 2023 року.

Головуючий                 Т.В. Одринська 

Судді                                         П.С. Абрамов

       О.О. Панченко