ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 вересня 2023 року           справа №200/18843/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року (повне судове рішення складено 15 травня 2023 року) у справі № 200/18843/21 (суддя в І інстанції Бєломєстнов О.Ю.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до  Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, третя особа фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, 

                                                           УСТАНОВИВ:

21.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної службу України з безпеки на транспорті в особі Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі – Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки № 283984 від 07.12.2021 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000,00 грн.  
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на момент виявлення порушення (перевізник не забезпечив водія оформленою ТТН, що містила б відомості про повне найменування автомобільного перевізника та код платника податків) та протягом тривалого часу позивач не здійснював ніякої господарської діяльності з використання транспортного засобу - вантажного автомобіля VOLVO, номерний знак НОМЕР_1 . Зазначав, що з 03.01.2019 зазначений автомобіль на підставі укладеного договору оренди транспортного засобу перебуває у користуванні ФОП ОСОБА_2 . Остання безпосередньо на власний розсуд користується вказаним вантажним транспортним засобом. Згідно ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовується саме до автомобільних перевізників, яким позивач не є.
Крім того позивач зазначав, що він не мав можливості з`явитися на засідання комісії щодо розгляду акту, оскільки не був повідомлений про вказане засідання. Тому постанова про притягнення позивача до відповідальності була винесена без участі останнього. Вважав, що він був позбавлений права на участь у розгляді справи, а тому не мав можливості надати вказані вище пояснення та докази.
Ухвалою місцевого суду від 15.05.2023 залучено Державну службу України з безпеки на транспорті до участі у справі у якості другого відповідача.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Укртрансбезпеки № 283984 від 07.12.2021 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000,00 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від  01.03.2018 у справі № 820/4810/17, відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу, при розгляді даної справи не позбавляє особу спростовувати вину у суді та у зв`язку з цим не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно- господарського штрафу.
Зупинений транспортний засіб на праві приватної власності належить позивачу.
Документів, які підтверджували використання транспортного засобу ОСОБА_2 на законних підставах водієм не було надано (договір оренди чи тимчасовий реєстраційний талон). Як би такі документи існували на момент проведення перевірки, водій повинен був надати такі документи, оскільки це є його імперативним обов`язком, передбачений приписами статті 49 Закону України «Про автомобільний транспорт». В іншому випадку, водієм повідомлялись неправдиві факти. Вказану інформацію було відображено у акті № 250697 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 27.10.2021. на місці події (зупинки) за наданими водієм транспортного засобу матеріалами та відомостями складено акт, який є носієм доказової інформації (доказової бази). Факт ненадання доказів використання транспортного засобу іншою особою водієм під час перевірки не заперечується позивачем. Надані позивачем матеріали до суду відносно іншого автомобільного перевізника не є юридично значимими документами для цілей визначення перевізника, оскільки були відсутні на місці події.
Надання їх згодом, жодним чином не спростовує та не змінює встановлених на місці події фактичних обставин, зафіксованих в акті проведення перевірки, не створює для цього акту наслідків юридично дефектного документу та не нівелює зафіксованих в акті обставин.
Також апелянт зазначає, що приписами Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема статтею 51-1 визначено, що вантажовідправник зобов`язаний: вносити до товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж відомості про масу або габарити вантажу, а також повне найменування вантажоодержувача та автомобільного перевізника (прізвище, ім`я, по батькові).
Натомість, суд першої інстанції  в оскарженому рішенні зробив посилання, що «…особа, яка здійснює перевезення, може не мати достатніх юридичних знань для того, щоб діяти бездоганно при заповненні товарно-транспортної накладної». 

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача висловив згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 від 30.03.2006.
Відповідач-2 - Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). 
У спірних правовідносинах виступає суб`єктом владних повноважень, який виконує функції, передбачені Положенням про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1567 державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
За приписами пункту 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
За змістом пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом (абзац 2).
Згідно пункту 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Як встановлено судами, відповідачем-1 складений акт перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №250697 від 27.10.2021. 
У даному акті зазначено про виявлення порушення у наданні послуг з перевезення вантажів транспортним засобом, а саме - перевізник не забезпечив водія оформленою ТТН. Надану під час перевірки ТТН №6851941 від 26.10.2021 до уваги не прийнято, оскільки в графі “автомобільний перевізник” цієї накладної не зазначено повне найменування перевізника та код ЄДРПОУ.
Відповідно до пункту 25 Порядку №1567 справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Листом-повідомленням Державної служби України з безпеки на транспорті № 98284/23/24-21 від 22.11.2021 позивача було запрошено на 07.12.2021 для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
На вимогу суду відповідачами не надано доказів направлення цього листа засобами поштового зв`язку позивачу з посиланням на те, що наразі доступ до наявних матеріалів справи про накладення адміністративно-господарського штрафу неможливий через їх знаходження на окупованій території України.
За результатами розгляду справи щодо вказаного акту відповідачем-1 на підставі абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» винесено постанову №283984 від 07.12.2021 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн. до власника автомобіля ОСОБА_1 .

При оцінці вказаних обставин та вирішенні цієї справи, суд виходить з такого.
Приписами 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: 
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Як вже зазначалося, за змістом абзацу 2 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Враховуючи, що під час рейдової перевірки на окремих ділянках дороги контролюючий орган перевіряє документи для перевезення саме у водія, встановлення автомобільного перевізника має відбуватися перш за все на підставі пред`явленої водієм товарно-транспортної накладної. 
Особа, яка є автомобільним перевізником, має бути зазначена у товарно-транспортній накладній, що оформляється на підтвердження укладання договору перевезення вантажу автомобільним транспортом.
Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає обов`язкові реквізити, у тому числі автомобільного перевізника (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення.
З цього слідує, що ідентифікація автомобільного перевізника під час рейдової перевірки на підставі товарно-транспортної накладної відбувається виходячи із двох реквізитів:
- повного найменування (прізвища, ім`я, по батькові);
- коду платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податкового номеру, реєстраційного номеру облікової картки платника податків або серії та номеру паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті).
Щодо першого з цих реквізитів слід зазначити, що згідно зі статтею 90 Цивільного кодексу України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. 
Отже, рядок “повне найменування” ТТН заповнюється у разі, коли автомобільним перевізником є юридична особа. 
Що стосується продовження вказаного рядка ”прізвище, ім`я, по батькові” - його заповнення можливе, якщо автомобільним перевізником є фізична особа. 
Відповідно до ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.
Законодавство, яким регулюється загальний порядок написання імені фізичної особи у документах, не встановлює правил скорочення його складових - прізвища, власного імені та по батькові.
Застосування ініціалів у документах було передбачене Уніфікованою системою організаційно-розпорядчої документації (затверджена Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 року №55), який втратив чинність 01.09.2021 року.
Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації (ДСТУ 4163:2020), яка прийнята на заміну вищезазначеній системі, передбачає зазначення у документах тільки власного імені та прізвища.
Зважаючи на це, при заповненні ТТН закон не вимагає зазначення “повного” прізвища, ім`я, по батькові, оскільки законодавством не передбачене скорочене прізвище, ім`я, по батькові.
Водночас, підзаконним актом до Закону України «Про автомобільний транспорт» є Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (затверджені наказом Міністерства транспорту України 14.10.97 № 363, далі - Правила), якими встановлена форма товарно-транспортної накладної.
За приписами п.11.1 зазначених Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Згідно з цією формою ТТН у графі “автомобільний перевізник” зазначається “найменування / П.І.Б.”, що вказує на можливість застосування ініціалів замість власного імені та по батькові. 
Таким чином законодавство передбачає неоднозначні правила заповнення ТТН  в частині зазначення автомобільного перевізника - із застосуванням ініціалів або без такого застосування. 
Вочевидь, у ієрархії нормативно-правових актів  Правила знаходяться нижче Закону України «Про автомобільний транспорт». Проте особа, яка здійснює перевезення, може не мати достатніх юридичних знань для того, щоб діяти бездоганно при заповненні товарно-транспортної накладної.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що суди мають враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06). У ньому суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Тобто норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи”.
Судами встановлено, що у наданій до перевірці водієм НОМЕР_3 від 26.10.2021 у графі “автомобільний перевізник” зазначене прізвище та ініціали “ ОСОБА_2 ”, що відповідає встановленій формі ТТН.
Зважаючи на це, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відкидаючи відомості про автомобільного перевізника через застосування у ТТН ініціалів замість власного імені та по батькові відповідач проявив надмірний формалізм.
Надаючи оцінку таким діям відповідача-1 слід врахувати, що наведений дефект заповнення ТТН не свідчить про повну відсутність у ній відомостей про автомобільного перевізника.  Як вбачається зі змісту ТТН, у ній зазначено РНОКПП - НОМЕР_4 , що відповідає реєстраційному номеру платника податків ОСОБА_2 , зазначеному у свідоцтві про державну реєстрацію серії В02 №517816. 
Отже, за наявності у наданій водієм ТТН даних РНОКПП ОСОБА_2 ( НОМЕР_4 ) відповідач-1 мав достатні підстави для визначення автомобільного перевізника, яким не є позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

При наданні оцінки доводам позивача щодо порушення його права на участь у розгляді відповідачем-1 адміністративної справи внаслідок неповідомлення про дату такого розгляду.
Як вбачається з правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 по справі № 820/4624/17, неявка уповноваженої особи суб`єкта господарювання на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт не є перешкодою у розгляді даної справи, якщо контролюючий орган своєчасно направив повідомлення-запрошення уповноваженій особі суб`єкта господарювання.
Проте, судами не встановлений факт надсилання позивачу листа-повідомлення Державної служби України з безпеки на транспорті №98284/23/24-21 від 22.11.2021 про запрошення його на комісію на 07.12.2021 для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
На вимогу місцевого суду відповідачем-2 не надано доказів направлення цього листа засобами поштового зв`язку позивачу з посиланням на те, що Східне міжрегіональне управління перебувало у місті Маріуполі, по вул. Флотській 145, наразі доступ до цих  матеріалів неможливий. Такі пояснення відповідача-2 є прийнятними. 
Водночас, неможливість надання відповідачем-2 доказів навіть з поважних причин не звільняє суд від встановлення обставин, які мають значення для справи.
Слід зазначити, що навіть за відсутності вини відповідача-2 у ненаданні витребуваних документів, принцип офіційного з`ясування обставин справи не звільняє суд від встановлення факту своєчасного направлення ним вказаного вище повідомлення-запрошення.
Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а повинно бути обґрунтованим.
Згідно ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів надсилання позивачу зазначено листа-повідомлення, колегія суддів погоджується з окружним судом про порушення процедури прийняття рішення щодо застосування адміністративно-господарського штрафу відносно ОСОБА_1 в сумі 17000,00 грн. 
Також неприйнятними є посилання відповідача-2 на те, що власник транспортного засобу в разі передачі транспортного засобу в тимчасове користування зобов`язаний пройти перереєстрацію такого транспортного засобу та мати тимчасовий реєстраційний талон. Звернення користувача транспортного засобу за оформленням тимчасового реєстраційного талону є правом, а не є обов`язковим, з чим погодився Касаційний адміністративний суд у постанові від 20.12.2018 по справі № 804/8740/16.
Суд також не приймає до уваги посилання відповідача-2 на відсутність відомостей про автомобільного перевізника у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, у зв`язку з наступним.
Порядок внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 1197, визначає процедуру внесення до Єдиного державного реєстру транспортних засобів  відомостей про належного користувача транспортного засобу, який утворений з метою реалізації ст. 14-2 КУпАП - накладення штрафів на належного користувача транспортного засобу, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі.
У цій справі спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу накладення іншого виду штрафу за іншим порядком притягнення до відповідальності. Відтак, відомості з вказаного реєстру не мають спеціального статусу та не виключають встановлення автомобільного перевізника на підставі джерел, що відрізняються від Єдиного державного реєстру транспортних засобів.
Крім того, місцевий суд обґрунтовано не прийняв до уваги посилання відповідача-2 на ненадання водієм договору оренди транспортного засобу.
Як було зазначено вище, статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначені необхідні документи для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У цьому переліку документів відсутній договір оренди транспортного засобу. Законодавство не передбачає обов`язкової наявності у водія транспортного засобу договору оренди транспортного засобу, тому його ненадання водієм не вважається порушенням ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
З урахуванням відсутності позивача на засіданні комісії, під час якого він мав би можливість надати договір, окружний суд правильно не вважав відсутність договору у відповідача-1 достатньою для спростування відомостей про автомобільного перевізника у наданій водієм ТТН № 6851941 від 26.10.2021.
Тому, судами не встановлено інших порушень, крім зазначення у ТТН ініціалів замість власного імені та по батькові автомобільного перевізника.
За умови зазначення коду РНОКПП, прізвища та ініціалів ОСОБА_2 відповідач мав достатньо підстав вважати, що перевізником є інша особа, ніж позивач, а тому накладення на нього штрафу суд вважає безпідставним.
Згідно зі статтею 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав. 
Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі № 200/18843/21 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 19 вересня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук