Постанова                                          
Іменем України                                    
 
22 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/12916/15-ц
провадження № 61-5396св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Грушицького А. І.,                     Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк»                            на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року                  в складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду                                         від 14 березня 2023 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Мазурик О. Ф., у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Орізон» (далі - ТОВ «Орізон»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило:
- стягнути солідарно з ТОВ «Орізон» та ОСОБА_1 на свою користь                           862 188,59 дол. США;
- стягнути солідарно з ТОВ «Орізон» та ОСОБА_2 на свою користь                           862 188,59 дол. США;
- стягнути солідарно з ТОВ «Орізон» та ОСОБА_3 на свою користь                           862 188,59 доларів США.
 
В обґрунтування позовних вимог банк зазначав, що відповідно до умов генерального договору про надання кредитних послуг від 26 грудня 2007 року № BL742 та додаткової угоди № BL742-К/1 ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», надав ТОВ «Орізон» кредит у сумі 900 000,00 дол. США строком на 240 місяців зі сплатою 12 % річних.
 
З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком з одного боку та ОСОБА_1 ,                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншого боку укладено договори поруки                  (№ BL742-П, № BL742-П-2, № BL742-П-3), згідно з умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно з позичальником відповідати перед банком за невиконання кредитних зобов`язань.
 
У зв`язку з тим, що позичальник належно не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, банк 09 травня 2015 року направив йому та поручителям вимогу про погашення заборгованості. Однак вказана вимога залишилася без виконання.
 
Посилаючись на викладене та на те, що позичальник порушив зобов`язання щодо сплати процентів, у зв`язку з чим у нього виник обов`язок повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також на те, що поручителі повинні відповідати перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу та процентів, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року, провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Орізон» закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки вимоги АТ «Універсал Банк» до ТОВ «Орізон» були предметом судового розгляду в порядку господарського судочинства, за результатом якого прийнято рішення суду, яке набрало законної сили (т. 3 а. с. 45, 103-106).

 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 04 серпня 2021 року відмовив у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що порука відповідачів за договорами поруки припинена у зв`язку із збільшенням банком обсягу їх відповідальності без їх згоди.
 
Київський апеляційний суд постановою від 14 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову                  у задоволенні позовних вимог, а також зазначив, що зобов`язання за договорами поруки є припиненими, оскільки кредитор всупереч умов укладених договорів поруки від 26 грудня 2007 року та вимог статті 651 ЦК України в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, збільшивши розмір процентної ставки за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Орізон» та ПАТ «Універсал Банк», у зв`язку з чим збільшилася відповідальність поручителів, на що вони свою згоду не надали.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2023 року АТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду                       від 14 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
У касаційній скарзі АТ «Універсал Банк» вказує на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а також на те, що суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі № 521/18657/16 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року в справі № 757/411/13.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що сторони передбачили умовами генерального договору та договорів поруки можливість зміни розміру процентної ставки. Поручителі, підписуючи договори поруки, надали свою згоду на зміни умов основного договору, а отже надали свою згоду на підвищення їх відповідальності, а тому в цьому випадку умова договору про право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом є результатом домовленості сторін.
 
Наголошує на тому, що до даних правовідносин застосовується частина перша статті 559 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня      2018 року № 2478-VIII, згідно з якою: «Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання». Оскільки станом на дату набрання чинності вищевказаним законом зобов`язання поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували існувати, а тому із введенням в дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» неможливим є визнання договорів поруки припиненими внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Деяк Я. М. надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення,                                   а оскаржувані рішення залишити без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи з Дарницького районного суду міста Києва.
 
У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди встановили, що 26 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Універсал Банк», та ТОВ «Орізон» укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL742, предметом якого                                         є зобов`язання банку надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті (доларів США), що дорівнює 900 000,00 дол. США, та зобов`язання позичальника повернути в повному обсязі використану суму ліміту за цим договором не пізніше 01 грудня 2027 року, а також сплатити плату за кредитні послуги (т. 1     а. с. 7-13).
 
Пунктом 1.1.1 генерального договору передбачено, що умови і порядок надання, сума, строк і порядок виконання зобов`язань, розмір і порядок плати за кредитні послуги стосовно кожної кредитної послуги в межах цього договору оформлюється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди (надалі - індивідуальна угода), що є невід`ємною частиною цього договору.
 
Відповідно до пункту 1.3.3 генерального договору нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування процентів «факт/360», починаючи з дати списання коштів із позичкового рахунку та перерахування їх на поточний рахунок позичальника у відповідній валюті, вказаний у відповідній індивідуальній угоді до цього договору, до дати повного погашення кредиту. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості, виходячи                         з фактичної кількості днів у місяці й 360 днів у році. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредитної послуги вважається одним днем.
 
Згідно з пунктом 1.3.4 генерального договору мінімальний платіж по кредитним лініям та проценти по кредитним лініям плюс сплачуються другого робочого дня кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком такі проценти. Сплата ануїтентного платежу здійснюється відповідно до графіка погашення.
 
Згідно з умовами, визначеними пунктами 5.1, 5.2 генерального договору, сторони домовились, що банк може змінити розміри процентних ставок                           в сторону збільшення у разі настання певних обставин, а саме: здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами; настання змін у грошово-кредитній політиці НБУ у наступному порядку: про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням розміру, позичальник повідомляється шляхом направлення йому банком поштою відповідно рекомендованого листа (повідомлення); така нова процентна ставка починає діяти через 45 календарних днів з дати відправлення банком позичальнику повідомлення, при цьому, банк застосовує таку процентну ставку без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до договору.
 
Пунктом 6.1 генерального договору передбачене право банку вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит, зокрема, у разі порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань за цим договором.
 
Цього ж дня 26 грудня 2007 року між сторонами генерального договору було укладено додаткову угоду № BL742-К/1 (індивідуальну угоду - кредит без відстрочення, далі по тексту - додаткова угода), відповідно до умов якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в сумі 900 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цій індивідуальній угоді (т. 1                      а. с. 22, 23).
 
Відповідно до пункту 2.1 додаткової угоди фактичне надання кредитних коштів має бути здійснене протягом 5 календарних днів, починаючи з дня підписання обома сторонами індивідуальної угоди та графіку погашення кредиту - додаток № 1 до неї.
 
Згідно з пунктом 2.2 додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до цієї індивідуальної угоди, якщо тільки не застосовується інший (коротший) термін повернення кредиту відповідно до умов генерального договору та/або цієї індивідуальної угоди та/або згідно умов відповідної угоди сторін.
 
При цьому, сторони погодили, що терміном погашення кожного щомісячного ануїтетного платежу за графіком погашення  кредиту вважається останній робочий день, що передує 01 числу кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого постачальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж, а першим днем прострочення сплати суми щомісячного ануїтетного платежу вважається 01 число кожного поточного календарного місяця строку кредитування згідно погашення кредиту.
 
Відповідно до пункту 4 додаткової угоди цільовим призначенням (метою) кредиту є купівля нерухомості.
 
Згідно з пунктом 3.1 додаткової угоди за користування кредитними коштами                 у межах встановленого строку кредитування цієї індивідуальної угоди встановлюється процентна ставка в розмірі 12,0 % річних (далі - базова процентна ставка).
 
За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту), встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлюється в розмірі 24 % річних (надалі по тексту - «підвищена процентна ставка»).
 
Розмір такої підвищеної процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Нарахування та облік таких процентів банк здійснює відповідно до умов генерального договору та цієї індивідуальної угоди та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів НБУ (пункт 3.2 додаткової угоди).
 
Виконання позичальником зобов`язань за додатковою угодою забезпечувалося порукою згідно з укладеними 26 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (кредитором) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і                    ОСОБА_3 (поручителями) договорами поруки № BL742-П, № BL742-П-2, № BL742-П-3, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися перед кредитором відповідати за невиконання ТОВ «Орізон» усіх його зобов`язань, що виникли з додаткової угоди, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути                            в майбутньому (т. 1 а. с. 29-37).
 
Поручителі засвідчили, що їм добре відомі усі умови основного договору і вони погоджуються з ними, зокрема: сума основного договору - 900 000,00 дол. США; розмір процентної ставки за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів - 12 % річних; розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені строки/терміни сплати                   платежів - 24 % річних; термін повного виконання зобов`язань боржника - не пізніше 01 грудня 2027 року (пункт 1.2. договорів поруки).
 
Згідно з умовами пунктів 1.2, 1.3 договорів поруки поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, а їх відповідальність                                  є солідарною.
 
Пунктом 2.1 договорів поруки передбачено, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшиться обсяг відповідальності поручителя.
 
Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом поставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та (або) укладення поручителем додаткової угоди до договору поруки щодо внесення відповідних змін.
 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості на виконання зобов`язань щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків позичальником сплачено кошти в загальному розмірі 836 617,09 дол. США, останній платіж на виконання умов договору здійснено у грудні 2014 року, після чого жодних сплат за кредитним договором до банку не надходило (т. 1 а. с. 90-95).
 
09 травня 2015 року банк направив позичальнику та поручителям вимоги про сплату простроченої заборгованості за кредитним договором. При цьому банк зазначив, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визначається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день   з моменту її отримання (т. 1 а. с. 52-59).
 
ТОВ «Орізон» та ОСОБА_3 вимоги банку отримали, а рекомендовані поштові відправлення, направлені на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , повернулися з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
 
Також встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 05 грудня 2017 року у справі № 910/2983/16, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08 липня 2020 року, задоволено позов АТ «Універсал Банк» до ТОВ «Орізон» про стягнення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних послуг від 26 грудня 2007 року № BL742 та додатковою угодою від 26 грудня 2007 року № BL742-К/1, яка виникла станом на 21 серпня 2015 року, в загальному розмірі 862 188,59 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 781 812,34 дол. США;                                                 за відсотками - 78 246,22 дол. США; за підвищеними відсотками - 2 130,03 дол. США (т. 3 а. с. 12-38).
 
Задовольняючи позовні вимоги АТ «Універсал Банк», суд визнав необґрунтованими доводи ТОВ «Орізон» про надання йому кредиту                                         у національній валюті і відсутність у позивача права надання кредитів                                   в іноземній валюті, та виходив з того, що банк надав кредит в іноземній валюті в розмірі 900 000,00 дол. США, а факт порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором та наявності у нього заборгованості у заявленому розмірі належним чином доведений та документально підтверджений.
 
Зазначеним рішенням суду також установлено, що банк відповідно до пункту 5.1 генерального договору та з дотриманням порядку, визначеного пунктом 5.2 цього договору, збільшив базову процентну ставку за користування кредитом до 14,5 % річних та підвищену процентну ставку до 29,00 % річних, які почали діяти з 26 серпня 2008 року.
 
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08 вересня 2020 року відкрито провадження у справі № 910/10281/20 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 . У рамках цієї справи банк заявив до ОСОБА_3 вимоги на суму 24 420 629,62 грн, які мотивував тим, що боржник як поручитель має нести відповідальність за невиконання позичальником зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних послуг № BL742 та додатковою угодою № BL742-К/1.
 
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08 вересня 2020 року, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду                                       від 03 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 22 квітня                          2021 року, відмовлено АТ «Універсал Банк» у визнанні кредитором                       ОСОБА_3 . Правовою підставою відмови АТ «Універсал Банк» у невизнанні кредитором суд зазначив припинення поруки ОСОБА_3 за вищевказаним кредитним договором з підстав одностороннього збільшення банком процентної ставки у 2008 році без погодження із поручителем.
 
Рішення суду мотивовані зокрема, тим, що зміна АТ «Універсал Банк»                                 в односторонньому порядку процентних ставок за кредитним договором в силу приписів частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) припинила дію поруки, а тому в зобов`язаннях, в яких бере участь поручитель, збільшення процентної ставки, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Предметом розгляду касаційним судом є вимоги банку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з поручителів.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином                (стаття 599 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша   статті 546 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. 
 
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
 
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука  припиняється  з  припиненням   забезпеченого   нею зобов`язання,   а  також  у  разі  зміни  зобов`язання  без  згоди поручителя,    внаслідок    чого    збільшується    обсяг     його відповідальності.  (Редакція статті до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03 липня 2018 року № 2478-VIII, який набрав чинності                           04 листопада 2018 року). 
 
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).
 
Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).
Під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог статті 559 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 264/3046/15 (провадження № 61-9194св21)).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року в справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19) наведено правовий висновок про те, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється                        з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука припиняється за наявності факту зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення вказаної відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.
 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
 
Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови                     в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
 
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16 (провадження № 14-275цс19).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20) зазначено, що приписи                          частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі. За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
 
Як встановлено судами попередніх інстанцій у пункті 2.1. договору поруки сторони домовилися, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшиться обсяг відповідальності поручителя.
 
Суди встановили, що у 2008 році АТ «Універсал Банк» в односторонньому порядку збільшено базову процентну ставку за користування кредитом до                     14,5 % річних та підвищену процентну ставку - до 29,00 % річних, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 05 грудня                2017 року в справі № 910/2983/16, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08 липня 2020 року. Підвищення банком відсоткової ставки також підтверджується судовим рішенням в справі                           № 910/10281/20.
 
Доказів того, що відповідачі як поручителі за спірними зобов`язаннями надавали свою згоду на збільшення їх відповідальності за кредитним договором матеріали справи не містять і судами не встановлено.
 
Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що банк                              в односторонньому порядку змінив забезпечене порукою зобов`язання шляхом підвищення процентної ставки за кредитом, що збільшило обсяг відповідальності поручителів і потребувало їх згоди на таке збільшення, правомірно застосував положення частини першої статті 559 ЦПК України та дійшов правильного висновку  про  відмову у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості із поручителів, з огляду на те, що порука за договорами поруки від 26 грудня 2007 року № BL742-П, № BL742-П-2,                             № BL742-П-3 є припиненою.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 559 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» з огляду на таке.
 
Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування»                                     від 03 липня 2018 року № 2478-VIII у статтю 559 ЦК України внесено такі зміни:
- частину першу викладено у такій редакції:
«1. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.                                 У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання»;
- частину четверту викладено у такій редакції:
«4. Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється                     у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання».
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Отже, за загальним принципом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
 
Таким чином, судами попередніх інстанцій правильно застосована частина перша статті 559 ЦК України в редакції, на час підвищення банком відсоткової ставки без згоди поручителя. 
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 квітня                      2022 року в справі № 756/2784/15 (провадження № 61-15957св21).
 
У справі, яка переглядається, положення частини першої статті 559 ЦК України в редакції Закону № 2478-VIII не могли бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на те, що підвищення відсоткової ставки без згоди поручителя, а отже, припинення поруки за договорами поруки, мало місце до введення в дію Закону № 2478-VIII (04 лютого 2019 року).
 
Отже, з урахуванням встановлених в цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів, що відповідно до правил                 статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Переглянувши у касаційному порядку судове рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення  Дарницького районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року                        залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко