ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 1-773/2009
провадження № 51-1740 км 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
особи, яка подала касаційну скаргу                            ОСОБА_6 ,
представника особи, 
яка подала касаційну скаргу                                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту, накладеного Відділом Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа № 1-773 від 20 жовтня 2019 року Дніпровського районного суду м. Києва на виконання вироку суду від 03 липня 2009 року в частині конфіскації всього майна засудженого ОСОБА_9 .
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України, у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана на рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На підтвердження своїх вимог ОСОБА_6 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, що, на її переконання, полягає у наступному:
- місцевий суд, відмовляючи у задоволенні клопотання її представника про скасування арешту на майно, яке було подано в порядку виконання вироку (ст. 539 КПК України), постановив рішення в порядку ст. 174 КПК України, в якості слідчого судді із використанням його повноважень, чим допустив порушення вимог статей 3, 170-174, 539 КПК України, а також порушення її права на захист, передбаченого п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України;
- в ухвалі суду першої інстанції зазначено, що вона не підлягає оскарженню, що суперечить вимогам КПК України та порушує її право на доступ до правосуддя, передбачене статтями 55, 64, 129 Конституції України та п. 14 ч. 1 ст. 7 КПК України;
- рішення місцевого суду було постановлено незаконним складом суду, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 539 КПК України питання, що виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом, а не слідчим суддею;
- судовий розгляд у суді першої інстанції було здійснено без фактичного проведення судового засідання, з порушенням вимог ст. 27 КПК України щодо гласності та відкритості судового провадження та його повного фіксування технічними засобами, а також порушенням положень статей 342-345, 347, 349, 363, 366, 539 КПК України, які регламентують процедуру судового розгляду, винесення судового рішення і його проголошення; 
- журнал судового засідання не відповідає вимогам ст. 108 КПК України (не містить дати та часу проведення судового розгляду); в матеріалах провадженні відсутній технічний запис судового засідання від 06 грудня 2022 року; 
- місцевий суд належним чином не обґрунтував своє рішення в частині того, чому розгляд клопотання про скасування арешту на майно, поданого в порядку виконання вироку, не може бути вирішено судом згідно з нормами ст. 539 КПК України; 
- висновки суду першої інстанції про те, що ухвала від 06 грудня 2022 року не підлягає оскарженню, суперечать вимогам ч. 6 ст. 539 КПК України;
- посилання в рішенні суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц та постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 2-3392/11, є недоречними, так як, на переконання ОСОБА_6 , клопотання її представника має вирішуватися в порядку ст. 539 КПК України.
Також ОСОБА_6 зазначає, що саме положення ст. 539 КПК України надають їй процесуальну можливість вирішення, на даній стадії кримінального провадження, питання про скасування арешту майна, який був накладений у виконавчому провадженні, розпочатому згідно виконавчого листа від 20 жовтня 2009 року №1-773, виданого на підставі вироку Дніпровського районного суду м. Києві від 03 липня 2009 року.
Крім того, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_6 стверджує, що суд апеляційної інстанції, не вдаючись до аналізу правомірності розгляду клопотання про скасування арешту на майно саме суддею суду першої інстанції в якості слідчого судді, не надавши оцінки доводам її апеляційної скарги по суті, формально відмовив у відкритті апеляційного провадження, при цьому послався на положення статей 309, ч. 4 ст. 399 КПК України, що, на її думку, є неприпустимим, оскільки питання про скасування арешту на майно ставилось в порядку виконання вироку, а відповідно до положень ч. 6 ст. 539 КПК України такі судові рішення місцевого суду можуть бути оскарженні в апеляційному порядку. З огляду на зазначене ОСОБА_6 вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана на рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, була постановлена з істотними порушеннями вимог КПК України.
Одночасно ОСОБА_6 зауважує, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій перешкоджають кримінальному провадженню. 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу  ОСОБА_6 не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги ОСОБА_6 , просила оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 424 КПК України ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
З урахуванням вищенаведеного предметом розгляду Суду є лише перевірка законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 .
Таким чином не можуть бути предметом касаційного розгляду доводи, зазначені у касаційній скарзі ОСОБА_6 щодо незаконності ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту на майно.
Разом з тим заслуговують на увагу доводи ОСОБА_6 про необґрунтованість ухвали Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України при вирішенні питання про наявність зазначеної у п. 1 ч. 1 цієї статті підстави суд касаційної інстанції має керуватися положеннями ст. 412 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Як убачається з матеріалів провадження, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2009 року ОСОБА_9 було засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 313, ч. 1 ст. 321 КК України із застосуванням положень статей 70, 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2009 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
На підставі вироку суду першої інстанції було видано виконавчий лист № 1-773 від 20 жовтня 2009 року про конфіскацію майна ОСОБА_9 , відповідно до якого було розпочате виконавче провадження № 16172511.
Згідно матеріалів провадження засуджений ОСОБА_9  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим вищенаведене виконавче провадження відповідно до постанови від 16 листопада 2012 року було закінчено.
Ураховуючи зазначене, адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту на майно ОСОБА_9 , накладеного в рамках виконавчого провадження № 16172511, розпочатого відповідно до виконавчого листа № 1-773 від 20 жовтня 2009 року Дніпровського районного суду м. Києва, виданого на підставі вироку від 03 липня 2009 року.
Зі змісту вказаного клопотання вбачається, що представник ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції в порядку, передбаченому положеннями статей 537, 539 КПК України, тобто в порядку виконання вироку. 
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту, накладеного відділом Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа № 1-773 від 20 жовтня 2019 року Дніпровського районного суду м. Києва на виконання вироку суду від 03 липня 2009 року в частині конфіскації всього майна засудженого ОСОБА_9 .
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана на рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. 
Свої висновки суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що вищенаведене рішення слідчого судді, в силу положень ст. 309 КПК України, не відноситься до категорії ухвал слідчих суддів, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, а тому в даному випадку підлягають до застосування положення ч. 4 ст. 399 КПК України. 
Однак з такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Повноваження слідчого судді щодо здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, регламентуються положеннями розділу ІІ КПК України «Заходи забезпечення кримінального провадження». При цьому з огляду на норми кримінального процесуального закону, такий контроль слідчим суддею здійснюється на стадії досудового розслідування кримінальних проваджень.
Згідно з ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Пунктом 14 ч. 1 ст. 537 КПК України визначено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Положеннями ч. 2 ст. 539 КПК України встановлено, до якого суду подається клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку
Відповідно до ч. 6 ст. 539 КПК України за наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.
Як убачається з матеріалів провадження, не погоджуючись з рішенням слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 про скасування арешту на майно, який було накладено на виконання вироку, а також з порядком розгляду такого клопотання, ОСОБА_6 , посилаючись на положення п. 10 ч. 1 ст. 393, частин 1, 6 ст. 539 КПК України, оскаржила його до суду апеляційної інстанції. 
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_6 , з-поміж іншого, звертала увагу суду апеляційної інстанції на незаконність оскаржуваного рішення з підстав того, що воно було постановлено слідчим суддею в порядку                         статей 170-174 КПК України, а не судом, як того вимагають положення ст. 539 КПК України. Обґрунтовуючи свої доводи ОСОБА_6 зазначала, що клопотання її представника про скасування арешту на майно було подане саме в порядку статей 537, 539 КПК України, тобто в порядку виконання вироку, оскільки такий арешт було накладено в рамках виконавчого провадження, розпочатого на підставі виконавчого листа, поданого на виконання вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2009 року в частині конфіскації всього майна засудженого ОСОБА_9 .
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що оскаржуване ОСОБА_6 рішення, було постановлено за результатами розгляду клопотання представника ОСОБА_8 про скасування арешту на майно, накладеного Відділом Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві на підставі виконавчого листа № 1-773 від 20 жовтня 2019 року Дніпровського районного суду м. Києва на виконання вироку суду від 03 липня 2009 року в частині конфіскації всього майна засудженого ОСОБА_9 , відмовив у відкритті апеляційного провадження за вказаною апеляційною скаргою, зазначивши, що ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту на майно, відповідно до положень ст. 309 КПК України, не підлягає апеляційному оскарженню.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу в порядку статей 309, 399 КПК України, хоча і послався на те, що клопотання представника ОСОБА_8 стосувалось питання скасування арешту на майно, який було накладено на виконання вироку, проте з огляду на зміст апеляційної скарги, в тому числі з вищенаведених підстав, своїх висновків щодо необхідності ухвалення рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження належним чином не обґрунтував та не мотивував.
Вказане порушення, на переконання колегії суддів, є істотним, оскільки воно перешкодило суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
За таких обставин, а також з огляду на те, що вимоги касаційної скарги про скасування рішень судів попередніх інстанцій та призначення нового розгляду саме у суді першої інстанції, які в силу ст. 424 КПК України не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 436,  п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого слід урахувати наведене та прийняти законне й обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 412, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, а ухвалу Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження - скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови буде оголошено учасникам судового провадження о 12 годині 15 хвилин 26 вересня 2023 року.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                  ОСОБА_3