Справа № 454/95/16-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/263/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 серпня 2023 року м.Львів

        Справа № 454/95/16
   Провадження № 22ц/811/263/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокалі 22 грудня 2021 року у складі судді Адамовича М.Я., у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Сокальської міської ради Львівської області, з участю третьої особи: Сокальської державної нотаріальної контори Львівської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування реєстрації права власності на спадкове майно, -     
встановив:
14 січня 2016 року позивачі звернулися з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 12 червня 1992 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 та з цього часу вони проживали разом в спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у цьому шлюбі народилася ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на квартиру на АДРЕСА_1 в порядку приватизації зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 по 1/3 частці за кожним. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 . Зазначають, що вони (позивачі) надалі проживали в спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 . Стверджують, що ОСОБА_5 , звернувшись до нотаріальної контори, довідалася, що ОСОБА_3 успадкувала після смерті свого сина ОСОБА_6 право власності на 1/3 спірної квартири. Вважають, що ОСОБА_3 успадкувала частку ОСОБА_6 самостійно, чим порушила їх (позивачів) права, як спадкоємців ОСОБА_6 , які прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані за місцем проживання в спадковому житлі, проживали та утримували вказане житло. Вказують, що ОСОБА_5 на день смерті батька ОСОБА_6 була малолітньою. Просять позов задовольнити.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 на спадкове майно (1/3 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 ), зареєстроване в реєстрі за №2-2340. Скасовано реєстрацію права власності на 1/3 ідеальну частину цієї квартири за ОСОБА_3 .
Рішення суду  оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Вважає рішення  незаконним та  необґрунтованим, таким що  порушує законні права  та інтереси ОСОБА_3 ,  винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що позивачі та відповідач у спірних правовідносинах не позбавляються права на спадкування, проте їх частки змінюються. Позов про визнання свідоцтва про спадщину недійсним є неналежним способом захисту прав позивачів. Посилається на те, що позивачі пропустили строк позовної давності. Зазначає, що відповідач не мав змоги подати до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, оскільки не отримав позовної заяви та не мав змоги, у зв`язку з цим подати відзив на таку позовну заяву. Вказує, що позивач досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 , а з позовом звернулася в січні 2016 року. Жодних доводів щодо поважності причин пропуску строку нею не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що 12 червня 1992 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5 ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали в квартирі АДРЕСА_3 .
Рішенням приватизаційного органу Червоноградського управління житлово-комунального господарства в/о «Укрзахідвугілля» від 21 лютого 1994 року № 34 проведено приватизацію зазначеної квартири на трьох осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що видано свідоцтво про право власності на цю квартиру.
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його пережили: ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_5 (дочка), які є спадкоємцями першої черги. На час смерті ОСОБА_6 спадкодавець і спадкоємці проживали у спірній квартирі. ОСОБА_5 була малолітньою.
12 грудня 2005 року ОСОБА_3 звернулася до Сокальської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 та вказала, що інших спадкоємців спадкодавець не має.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 грудня 2005 року ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_6 1/3 ідеальну частину спірної квартири. 
17 грудня 2011 року ОСОБА_5 досягла повноліття.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла. За життя вона склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_3 
29 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Сокальської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 2/3 частини спірної квартири. 
З урахуванням того, що позивачі постійно проживали зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини та як спадкоємці першої черги за законом у встановлений ст.1270 ЦК України строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подали, суд прийшов до висновку, що вони прийняли спадщину; одноособове здійснення ОСОБА_3 спадкування належної ОСОБА_6 1/3 частки порушує права позивачів на спадкування цього майна, як спадкоємців першої черги за законом.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі з огляду на наступне.
Встановлено, що у день смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) відкрилася спадщина належне йому майно відповідно до ст. 525 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення цих правовідносин.
Відповідно до статей 527 і 529 цього Кодексу спадкоємцями першої черги ОСОБА_6 , який не склав за життя заповіту, були ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . Ці спадкоємці прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління і володіння спадковим майном відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в редакції 1963 року.
Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.
Відповідно до ст.550 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.
Згідно із ст. 1296 ЦК України у чинній редакції, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно із ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.
Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15, передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку. про випадки, коли відпала підстава закликання відповідача до спадкування. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.
Свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Тобто, у зазначеній нормі підставою визнання свідоцтва недійсним зазначено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 основною підставою визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.
Встановлено, що ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги після смерті сина мала право на спадкування та не відпала підстава закликання її до спадкування.
Однак, видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 на все спадкове майно після смерті ОСОБА_6 при наявності ще двох спадкоємців першої черги (дружини та дочки), які прийняли спадщину, призвела до порушення прав позивачів у цій справі.
Кожна із позивачів успадкувала 1/9 частку спірної квартири.
Відтак, належить зробити висновок, що оскільки видачею оспорюваного свідоцтва ОСОБА_3 на все спадкове майно порушуються права позивачів як інших спадкоємців ОСОБА_6 , таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним в частині прав на спадкове майно, яке успадкували позивачі, в порядку ст.1301 ЦК України. Тому визнання свідоцтва про спадщину недійсним є належним способом захисту.
Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із ст. ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. 
Встановлено, що позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 .
Позивачі стверджують, що дізналися про оформлення права на все спадкове майно після смерті ОСОБА_6 за ОСОБА_3 лише після смерті останньої (у 2015 році), коли звернулися для оформлення спадкових прав. Докази того, що вони дізналися про видачу оспорюваного свідоцтва раніше в матеріалах справи відсутні. З цим позовом вони звернулися 14 січня 2016 року. Є встановленим, що ОСОБА_3 при оформленні спадкування після смерті ОСОБА_6 надала нотаріусу неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину та не повідомила про такі свої дії позивачів.
Початок перебігу позовної давності за позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки учасників цивільних правовідносин як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у ст. 3 ЦК України, що висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати добросовісній поведінці.
Згідно із постановами Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс 16, від 28 вересня 2016 року у справі №6-832цс15, від 14 вересня 2016 року в справі №6-2165цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1503цс 16, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про
порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення
стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію
про порушення можна було отримати раніше.
З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що позивачі звернулися до суду з позовом про захист їх спадкових прав в межах позовної давності після того, як дізналися, що їх право порушене. Докази того, що позивачі повинні були дізнатися про їх порушене право раніше відсутні. На підтвердження цього є те, що вони безперешкодно користувалися спадковим майном (проживали у спірній квартирі), їх право проживання ніким не оспорювалося. ОСОБА_3 повідомила нотаріусу неправдиві відомості, зокрема, про відсутність інших спадкоємців ОСОБА_6 . 
Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів.
Керуючись: п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення  Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 12 грудня 2005 року ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 на спадкове майно (2/9 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 ), зареєстроване в реєстрі за №2-2340.

Скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_8 на 2/9 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 .

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 4 вересня 2023 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: _______________ Ю.Р. Мікуш    ____________ Р. В. Савуляк