ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року          м.Дніпро         Справа №  908/40/20
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:  Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.
секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд"  про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021

у справі № 908/40/20  
за позовом Бердянської міської ради, Запорізька обл., м. Бердянськ
до відповідача Приватного акціонерного товариства “Бердянськбуд”, Запорізька обл., м. Бердянськ
про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ

ВСТАНОВИВ:
Бердянська міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Приватного акціонерного товариства “Бердянськбуд” про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ гуртожитку включеного до статутного капіталу ПрАТ “Бердянськбуд” за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі №908/40/20 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 апеляційну скаргу Бердянської міської ради задоволено, скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20. Ухвалено нове, яким задоволено позовні вимоги та зобов`язано Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток включений до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки.
До Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №908/40/20.
В обґрунтування поданої заяви ПАТ "Бердянськбуд" посилається на Рішення другого сенату Конституційного суду України у справі № 3-181/2020(440/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції Украй  (є неконституційним), підпункт „б“ пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків“ від 4 вересня 2008 року №500-VI зі змінами,  який втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення та яким керувався апеляційний суд під час винесення  постанови від 02.09.2021 у справі №908/40/20.
У зв`язку з відсутністю в Центральному апеляційному господарському суді справи №908/40/20, ухвалою Центрального апеляційного господарського  суду від 26.11.2021 витребувано з господарського суду Запорізької  області справу  №908/40/20. Відкладено вирішення питання щодо прийняття Центральним апеляційним господарським судом  процесуального рішення з розгляду заяви Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №908/40/20 до надходження справи  на адресу Центрального апеляційного господарського суду.
03.12.2021 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшла справа №908/40/20.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.12.2021 прийнято до розгляду заяву Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду  від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 та відкрито провадження за виключними обставинами, розгляд заяви призначено у судове засідання з викликом сторін на 10.01.2022р. о 15 год. 30 хв. 
На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді Вечірка І.О., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду апеляційних скарг у справі № 908/40/20 визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Кузнецова В.О., Білецької Л.М.
Від представника Бердянської міської ради надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у справі. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.01.2022 ухвалено судове засідання у справі, призначене на 10.01.2022 о 15:30 год. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із забезпеченням її проведення для  Бердянської міської ради з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon" (https://vkz.court.gov.ua/).\
10.01.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на заяву про перегляд рішення за виключними обставинами, в якому просив заяву залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції від 02.09.2021 – без змін.
10.01.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло нормативне обґрунтування поданої заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, в якому він підтримав викладені у ній доводи та вимоги.
26.01.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшла відповідь на відзив на заяву про перегляд рішення за виключними обставинами, в якій він наполягав на наявності підстав для її задоволення.
07.02.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів судової справи № 908/40/20, а саме копій матеріалів виконавчого провадження, як доказ того, що постанова суду апеляційної інстанції від 02.09.2021 до цього часу не виконана.
В судових засіданнях 10.01.2022 та 07.02.2022 оголошувалася перерва до 07.02.2022 та 28.02.2022.
Судове засідання, призначене на 28.02.2022, не відбулося, у зв`язку з наявністю обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України та введенням воєнного стану на території України згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, який затверджений Верховною Радою України 24.02.2022 Законом №2102-ІХ.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з рішенням ВРП про звільнення з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку судді   ОСОБА_1 , для розгляду справи № 908/40/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Кузнецова В.О., Паруснікова Ю.Б.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з рішенням ВРП від 23.05.2023р. про звільнення з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку судді   ОСОБА_2 , для розгляду справи № 908/40/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність подальшого слухання справи та визначення нової дати судового засідання, у зв`язку з чим ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.05.2022 розгляд справи №908/40/20 призначено на 06.07.2023 о 11 год. 30 хв.
Враховуючи, що станом на дату проведення судового засідання місцезнаходженням учасників справи, у тому числі, є м. Бердянськ, апеляційним судом повідомлено учасників справи про дату, час та місце судового засідання шляхом надіслання копії ухвали на електронні адреси сторін та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з рішенням ВРП від 29.06.2023р. про звільнення з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку судді Вечірка І.О., для розгляду справи № 908/40/20 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.
В судове засідання 06.07.2023 учасники справи, будучи повідомленими про дату, час і місце проведення слухання, не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини відсутності суд не проінформували, будь-яких заяв та клопотань не подавали.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Зважаючи на те, що в судових засіданнях 10.01.2022 та 07.02.2022 учасники справи надали суду свої пояснення, у засіданнях оголошувалася перерва до 07.02.2022 та 28.02.2022 відповідно, явка сторін обов`язковою не визнавалась, відтак, суд не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує розгляд справи.
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Також, за приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час судового засідання, у судове засідання 30.05.2023 не з`явилися, явку уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не проінформували. 
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з урахуванням того, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на подані представниками сторін щодо вимог заяви про перегляд за виключними обставинами 10.01.2022 відзив, 18.01.2022 - відповідь на відзив, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд заяви за наявними матеріалами та без участі представників сторін.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до частини 3 статті 222 ГПК України без фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу. 
Апеляційний господарський суд, розглянувши подану заяву, дослідивши наявні у справі докази, дійшов наступних висновків. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами у справі, 01.04.1990 між ТСО Запорожбуд (Орендодавець) та трестом організації орендарів Бердянськбуд (Орендар) укладено договір оренди, відповідно до якого (п. 1.1.1. договору), Орендодавець здає, а Орендар приймає за актом в оренду майно тресту Бердянськбуд, основні виробничі фонди за залишковою ціною 10 689 тис. карбованців (додаток № 1), довідково-балансова вартість 12 935 тис. карбованців та оборотні кошти в розмірі 3 222,0 тис. карбованців (додаток № 1), строком на 5 років для виконання будівельно-монтажних робіт, випуску промислової продукції та надання платних послуг населенню, передбачених умовами даного договору, а також робіт на свій розсуд, не протирічащих діючому законодавству.
Відповідно до п. 1.1.2. договору, після підписання даного договору і приймання майна Орендар набуває статусу орендного підприємства та іменується як орендне підприємство "Бердянськбуд". З дня державної реєстрації у виконавчому комітеті Бердянської міської ради народних депутатів орендар набуває права юридичної особи та стає правонаступником майнових прав та зобов`язань організації майно якої орендовано. Вступ Орендаря у володіння майном настає одночасно з підписанням договору.
Згідно із п. 1.1.3. договору, орендне підприємство трест "Бердянськбуд" по рішенню конференції трудового колективу не виходить зі складу ТСО "Запоріжбуд" та Мінбуду УРСР. При введені ринкових відносин або в разі систематичного невиконання Орендодавцем своїх договірних зобов`язань, Орендар має право виходу зі складу ТСО та Мінбуду УРСР.
У відповідності до п. 4.1. договору, даний договір укладено з 01.04.1990 по 01.04.1995.
Відповідно до Відомості залишкової вартості основних засобів станом на 01.05.93 по ОП Бердянськбуд, яка є Додатком № 1 до акту оцінки ціни цілісного майнового комплексу ОП Бердянськбуд, в розділі ЖКК під п. 4 визначена залишкова вартість гуртожитку по вул. Кірова, 74 в розмірі 230 698,05 карбованців.
Згідно із п. 3 Указу Президента України Про грошову реформу в Україні від 25.08.96 № 762/96, українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100 000 карбованців на 1 гривню.
У зв`язку з чим, як стверджувалось стороною позивача, вартість гуртожитку по вул. Кірова (теперішня Європейська), 74 станом на час вирішення спору у справі № 908/40/20 становить 2,31 грн.
16.06.1993 розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджено Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". За даним актом у вартість цілісного майнового комплексу увійшла вартість гуртожитку по вул. Кірова, 74.
23.06.1993 між Фондом державного майна Уркаїни (Продавець) та організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" (Покупець) укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого (п. 1. договору купівлі-продажу), Продавець продає, а Покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд", який знаходиться за адресою: Україна, 332440, м. Бердянськ Запорізької області, вул. Шевченка, 13 і відповідно до договору оренди від 01.04.1990 та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 № 1553 (вказана додаткова угода сторонами до матеріалів справи не надавалась та, у зв`язку із вказаним, судом не досліджувалась) з Фондом державного майна України було передано організації орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" в тимчасове платне користування.
Відповідно до п. 2. договору купівлі-продажу, сума даного договору купівлі-продажу відповідно до акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд", який складено за Методикою оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердж. постановою КМУ від 02.09.92 № 522, складає 71 115 700,00 карбованців. Акт оцінки і ціна об`єкту приватизації затверджені розпорядженням Фонду державного майна України від 16.06.1993 № 124-РОМ, який є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу.
Згідно із п. 16 договору купівлі-продажу, даний договір набуває чинності з моменту його підписання продавцем і покупцем та нотаріального посвідчення.
У відповідності до Акту прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд від 09.09.93, Фонд державного майна України (Продавець) передає, а організація орендарів орендного підприємства Бердянськбуд (Покупець) приймає згідно з відомістю інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд вартістю 71 115 700,00 карбованців. Крім того, у вказаному акті зазначено (мовою оригіналу): П/д № 1 від 22.07.93р. перераховані грошові кошти 33 915 700 карбованців. Решта в сумі 37 200 000 карбованців повинна бути сплачена майновими сертифікатами.
У переліку жилих будинків, нежилих будівель та споруд, що є власністю ЗАТ Бердянськбуд (договір купівлі-продажу від 23.06.93), затв. заст. голови Фонду державного майна О.Тимошенко, в п. 2 зазначено гуртожиток по вул. Кірова (нинішня назва Європейська) 74.
Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.12.03 Серії САА № 587947, власником гуртожитку за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Кірова, 74, є закрите акціонерне товариство Бердянськбуд, форма власності колективна, частка 1/1, опис об`єкта основна будівля А, підстава рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 04.12.03 № 690.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 162599245 від 08.04.2019, № 231009567 від 04.11.2020 власником гуртожитку за адресою Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, є Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд", форма власності приватна, розмір частки 119557/228000.
За положеннями ч. 4. ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з рішення Господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", третя особа - Бердянська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.1993 року № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14, вул. Дюміна, 102 в м. Бердянську та виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" (рішення залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011), судом встановлено наступні обставини:
23.06.1993 між Фондом державного майна України (продавець) та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна державного підприємства №КП-119, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець купує державне майно цілісного майнового комплексу, яке відповідно до договору оренди від 01.04.1990 та додаткової угоди до нього від 17.11.1992 № 1553, укладеним з Фондом державного майна України, було передане організації орендарів Орендного підприємства "Бердянськбуд" в тимчасове платне користування (п. 1 договору); сума даного договору відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд", який є невід`ємною частиною договору і який складено за Методикою оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердженою постановою КМУ від 02.09.1992 № 522, складає 71115700 крб. (п. 2 договору); строки та організаційні форми приватизації підтверджуються Планом приватизації Орендного підприємства "Бердянськбуд", який є невід`ємною частиною договору і який затверджений Фондом державного майна України 16.06.1993 (п. 3 договору); право власності на майно, вказане в Акті оцінки об`єкту приватизації, переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами акту прийомки-передачі майна (п. 6 договору); свідоцтво про право власності на придбаний згідно цього договору об`єкт приватизації видається Фондом державного майна України після підписання акту прийомки-передачі (п. 9 договору).
На виконання умов зазначеного договору купівлі-продажу покупець прийняв у власність об`єкт приватизації, в т.ч. 7 гуртожитків, які розташовані у м.Бердянську за адресами: вул.Свободи, 60, вул.Червона, 16, вул.Червона, 20, вул.Дюміна, 102, вул.Кірова, 72, вул.Кірова 74, вул.Франка, 14, що підтверджується актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд" від 02.09.1993 та Переліком житлових будинків, нежитлових будівель і споруд, що є власністю ЗАТ "Бердянськбуд", затвердженим Фондом державного майна України 23.04.1995, а продавець видав Свідоцтво про власність на майно цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд" від 22.12.1993 № П-130.
У 2002-2003 роках Виконавчим комітетом Бердянської міської ради, виходячи з договору купівлі-продажу майна державного підприємства № КП-119 від 23.06.1993 та Переліку об`єктів, які є власністю ЗАТ "Бердянськбуд", були прийняті рішення про оформлення права власності та видані Свідоцтва про право власності на нерухоме майно будівлі, які посвідчують право колективної власності ЗАТ "Бердянськбуд" на гуртожитки по вул.Кірова, 72, вул.Кірова, 74, вул.Свободи, 60, вул.Дюміна, 102, вул.Червона, 16, вул.Червона, 20, вул.Франка, 14, у м.Бердянську. 
Суди у вказаній справі дійшли висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу № КП-119 від 23.06.1993 щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено.
Крім того, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства.
ЗАТ "Бердянськбуд" є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 11.06.1993 по 01.08.1993 під час реєстрації статуту ЗАТ "Бердянськбуд") з моменту реєстрації товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.
В подальшому, рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.10.2011 року у справі № 2/5009/52767/11 відмовлено у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" про зобов`язання передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянська згідно акту прийому-передачі гуртожитки по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянську Запорізької області. Вказане рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції.
У вказаній справі суди дійшли висновків, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звернула увагу на те, що приватизація Орендного підприємства "Бердянськбуд" відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, шляхом викупу. Суди відмовили у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент звернення з позовом про передачу гуртожитків у комунальну власність держава в особі Фонду державного майна взагалі не була їх власником.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується набуття відповідачем права власності на спірний гуртожиток на законних підставах. 
22.12.17 Бердянською міською радою VII скликання (37 сесія) прийнято рішення за № 3, згідно з яким рада, керуючись ст. ст. 25, 26, ч. 5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. ст. 9, 17, 26 Закону України Про оренду державного та комунального майна, ст.ст. 70, 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.17 № 42, від 08.12.17 № 43, зокрема вирішила:
6. Прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків гуртожитки у м. Бердянську зокрема, за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська (Кірова), 74.
8. У випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконання цього рішення.
Оскільки ПрАТ Бердянськбуд, як власником оспорюваного гуртожитку рішення про передачу його у власність територіальної громади не приймалось, позивачем, з посиланням на положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" пред`явлено даний позов у господарському суді.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача місцевий господарський суд виходив з того, що станом на час прийняття процесуального рішення у цій справі по суті спору, суду не надано доказів прийняття та набрання чинності Закону України яким було б затверджено Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад (зокрема, про яку йде мова в п. 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.08.18 № 578-р "Про схвалення Концепції Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки", яким було схвалено вказану Концепцію (п. 1), а Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади було доручено розробити і подати Кабінету Міністрів України проект Закону України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019-2021 роки" (п. 2).
Також, в рішенні Бердянської міської ради № 3 від 22.12.17, міською радою не вирішено (не визначено) способу передачі гуртожитку (ів), а саме: безоплатно, чи з частковою, чи з повною компенсацією, а матеріали справи не містять доказів проведення позивачем процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та доказів відсутності згоди власника від погодження такої передачі. саме прийняття рішення Бердянською міською радою від 22.12.17 № 3 про прийняття до комунальної власності гуртожитків, не свідчить про проведення процедури (умов) погодження з власником гуртожитків умов їх передачі територіальній громаді, та відсутності згоди власника від погодження такої передачі.
З урахуванням того, що гуртожиток належить відповідачу на праві власності за договором купівлі-продажу (розмір частки становить 119557/228000), відсутності доказів погодження з власником умов передачі гуртожитку та за наявності позову міської ради, суд дійшов висновку, що передача гуртожитку у власність територіальної громади повинна відбуватись з урахуванням підпункту б пункту 2 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", а саме: на частково компенсаційній основі відповідно до ЦК України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради. 
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 апеляційну скаргу Бердянської міської ради задоволено, скасовано рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20. Ухвалено нове, яким задоволено позовні вимоги та зобов`язано Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" передати на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток включений до статутного капіталу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на користь Бердянської міської ради судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1 921,00 грн.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на користь Бердянської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2 881,50 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що будівля за адресою: вул. Європейська, 74 у м. Бердянську є саме гуртожитком; цей гуртожиток увійшов до статутного фонду ПрАТ "Бердянськбуд" (відповідача); доказів того, що цей гуртожиток збудовано або придбано до 01.12.1991 приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти у матеріалах справи немає, отже спірний гуртожиток, зважаючи на положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", має бути переданий у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська. 
При цьому апеляційним господарським судом враховано, що дія зазначеного Закону спрямована на реалізацію конституційного права на житло мешканців гуртожитків, які зверталися щодо забезпечення їх житлових прав, зокрема на приватизацію займаних кімнат, і дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в обраний Позивачем спосіб.
Оскільки передача спірного гуртожитку до комунальної власності обумовлена забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.
Отже, доводи відповідача про відсутність підстав для передачі спірної будівлі з приватної власності у примусовому порядку є безпідставними.
В свою чергу, відсутність затвердженої Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у відповідному періоді не виключає можливості задоволення цього позову про зобов`язання передати гуртожиток та не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку, встановленого законом; концепцію Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад відображено у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки", схвалено розпорядженнями Кабінету Міністрів України, зокрема, від 13.01.2010 № 83-р, вона не втратила чинності та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, у власності чи у господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності, та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №924/57/19 від 04.02.2020.
А виходячи з приписів Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" обставини одержання відповідачем листів органу місцевого самоврядування з пропозиціями передати гуртожитки до комунальної власності не впливають на існування обов`язку відповідача здійснити таку передачу та не скасовують його, в разі не одержання відповідного листа. Відповідач також не був позбавлений права впорядкувати з позивачем взаємовідносини щодо передачі спірного гуртожитку після пред`явлення даного позову у господарському суді. 
05.10.2021 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20, подана 27.09.2021 безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 повернуто заявнику. 
До Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №908/40/20. 
Обґрунтовуючи доводи заяви, Відповідач посилається на те, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 при задоволенні позову застосував підпункту „б" п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
При цьому Відповідач зазначає, що рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту „б" п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 20.10.2021 р. № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020 (440/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ), підпункт «б» п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. № 500-VI зі змінами. Конституційний Суд України дійшов висновку, що підпункт «б» п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України № 500, яким передбачено примусове передання на безкомпенсаційній основі в комунальну власність гуртожитку, що його включено до статутного капіталу товариства, яке є власником такого гуртожитку, суперечить приписам частин 1, 2 ст. 8, ч. 3 ст. 22, частин 1, 4, 5 ст. 41 Конституції України.
Відповідач наголошує на тому, що згідно п. 1 ч. 3 ст. 320 ГПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Водночас, Заявник, повідомляє суд, що постанова Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 не виконана.
Вказує на те, що постанова Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 не може бути виконана, оскільки це б суперечило Конституції України - акту найвищої юридичної сили, норми якої застосовують безпосередньо (напряму).
Відповідач вважає, що для перегляду за виключними обставинами значення має, насамперед, не нечинність закону, а його неконституційність. У свою чергу, навіть чинний закон не підлягає застосуванню (навіть і без рішення Конституційного Суду, адже норми Конституції є нормами прямої дії), якщо судом загальної юрисдикції буде встановлено, що він суперечить акту вищої юридичної сили - Конституції. Це загальновідома доктрина застосування акту, який має вищу юридичну силу, за наявності факту суперечності між двома такими актами. По суті, сам Центральний апеляційний господарський суд ще при першому перегляді справи і без рішення Конституційного Суду мав би застосувати ст. 41 Конституції як норму прямої дії, чого необґрунтовано не зробив.          
Разом з тим, можливість перегляду судового рішення за виключними обставинами, якщо судове рішення ще не виконано передбачено не Конституцією України або Законом України «Про Конституційний Суд України», а процесуальним законодавством (в тому числі, п. 1 ч. 3 ст. 320 ГПК України). 
В свою чергу, Позивач не погоджується з доводами викладеними Відповідачем, вважає подану ним заяву безпідставною і необґрунтованою.
Зокрема, Бердянська міська рада зазначає, що посилання Заявника на те, що з прийняттям рішення Конституційного Суду України у справі № 3-181/2020(440/20) щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту „б" п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» з`явились виключні обставини для перегляду та скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 є безпідставними, оскільки відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.10.2021 р. по справі 3-181/2020 (440/20), положення підпункту "б" пункту ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку", визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.10.2021 р., а отже зворотної сили не має. Зазначене узгоджується з висновками зробленими в постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 808/1628/18.
Також, Бердянська міська рада звертає увагу суду, що наразі Позивачем вживаються всі належні заходи спрямовані на виконання вищевказаної постанови по даній справі і така не була виконана саме внаслідок ухиляння Відповідача.
Надаючи оцінку доводам сторін, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Предметом спору у даній справі є передача у комунальну власність територіальної громади гуртожитку, право власності на який зареєстровано за Відповідачем. 
Правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону, регулює Закон України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" (надалі - Закон).
За змістом частин 3, 4 статті 1 цього Закону сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, за винятком гуртожитків, що перебувають у віданні чи в оперативному управлінні окремих відомств (казенних установ). Разом із цим дія Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів ( до 01.12.1991 року ) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти ( крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб ).
Згідно з положеннями статті 1-1 Закону для цілей цього Закону нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 2) гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом; 7) житловий комплекс гуртожитку - гуртожиток як цілісний об`єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).
У відповідності до частини 1 статті 3 Закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, яку передано в користування державне майно, або суд.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням такого підходу, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.
Виходячи з положень Закону гуртожиток, який увійшов до статутного капіталу відповідача в процесі приватизації підлягає передачі у власність територіальної громади, у тому числі за рішенням суду.
Водночас, ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад.
Частина 3 статті 14 Закону встановлює, що гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів:  
1. На безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 
2. На частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3. На компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.
Таким чином, у зазначеному Законі диференційовано форми такої передачі (безкомпенсаційна, частково-компенсаційна, компенсаційна), а також частково врегульовано підстави та порядок такої передачі.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021 р. № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства „Чернігівоблбуд щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), підпункт „б пункту 1 частини третьої ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. № 500-VI зі змінами.
Відповідно до частини 1 ст. 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами.
Згідно з пунктом 1 частини 3 ст. 320 ГПК України підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Зі змісту положень пункту 1 частини 3 ст. 320 ГПК України вбачається, що якщо після прийняття судового рішення, яке набрало законної сили, та щодо якого подано заяву (заяви) про його перегляд за виключними обставинами, Конституційним Судом України було постановлено відповідне рішення про неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає перегляду у зв`язку з виключними обставинами.
Таким чином наявність рішення Конституційного Суду України про неконституційність окремого положення закону є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, якщо рішення суду ще не виконане.
При цьому ГПК України не містить обмежень щодо можливості такого перегляду при наявності вказаних вище обставин.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись із заявою, Заявник обґрунтовано зазначив, що в цьому випадку виключною обставиною є встановлена рішенням Конституційного Суду України від 20.10.2021 № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) неконституційність саме того положення закону (підпункту "б" пункту 1 частини 3 статті 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", який було застосовано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору у даній справі, що свідчить про дотримання заявником вимог пункту 1 частини 3 ст. 320 ГПК України.
Із судового рішення, прийнятого за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про відмову у задоволені позову про зобов`язання передати гуртожитки до комунальної власності територіальної громади вбачається, що гуртожитки у комунальну власність передано на безкомпенсаційній основі. Апеляційний суд дійшов висновку, що до статутного фонду не могли включатися об`єкти, що відносилися до державного житлового фонду, які підлягали приватизації громадянами відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
У рішенні від 20.10.2021 р. № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20 Конституційний Суд України дійшов висновку, що підпункт „б" пункту 1 частини третьої статті 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким передбачено примусове передання на безкомпенсаційній основі в комунальну власність гуртожитку, що його включено до статутного капіталу товариства, яке є власником такого гуртожитку, суперечить приписам частин першої, другої статті 8, частини третьої статті 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України, отже є таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
У вказаному рішенні Конституційний Суд України вказав, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини виплата компенсації за майно є суттєвим фактором при оцінці наявності справедливої рівноваги між інтересами суспільства та приватних осіб; така компенсація має бути обґрунтовано пов`язаною з вартістю майна на час його відчуження.
На можливість впливу рішення Конституційного Суду України від 20.10.2021 р. № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) на спірні правовідносини як такі, що виникли до прийняття цим судом такого рішення, зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.12.2022 р. у справі № 911/152/18.
Згідно з частиною 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
За приписами частин 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Із положень пункту 1 частини 3 статті 320, пункту 4 частини 1 ст. 321 ГПК України вбачається, що подача заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, а відтак і перегляд судового рішення можливий лише після офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України.
Також із наведених вище положень пункту 1 частини 3 ст. 320 ГПК України вбачається, що перегляд судового рішення за виключними обставинами можливий якщо рішення суду ще не виконане. 
Із оскарженого судового рішення вбачається, що постанова апеляційного суду, про перегляд якої за виключними обставинами просить Заявник, ще не виконана. 
Наявні в матеріалах справи докази засвідчують, що така перебуває на виконанні в Бердянському відділі державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (ВП № 68334639).
Постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не приймалося, що не спростовано позивачем.
В свою чергу, дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказують на те, що спірне майно продовжує перебувати у власності ПрАТ "Бердянськбуд" (право власності на гуртожиток розташований за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 частки зареєстровано за Відповідачем).
Іншої інформації, яка підтверджувала б про виконання постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 на час розгляду заяви про її перегляд за виключними обставинами та прийняття даної постанови, сторонами суду не надано.
При цьому апеляційний суд відхиляє заперечення Бердянської міської ради про безпідставність доводів заявника, з посиланням на п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 20.10.2021 р. по справі 3-181/2020 (440/20), відповідно до якого положення підпункту "б" пункту ч. 3 ст. 14 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку", визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.10.2021 р., а отже зворотної сили не має.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №4819/49/19 сформульовано правовий висновок, суть якого полягає в тому, що аналіз норм розд. ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі й застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривали та виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ. Тобто рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Дія рішення КСУ не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися (припинилися) до його ухвалення.
Слід зауважити, що звертаючись із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20, відповідач цілком обґрунтовано зазначав, що в цьому випадку виключною обставиною є встановлена Рішенням КСУ від 20 жовтня 2021 року № 7-р(ІІ)/2021 у справі № 3-181/2020(440/20) неконституційність саме того положення закону (підпункту «б» п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (зі змінами)), який було застосовано апеляційним судом при вирішенні цього господарського спору, а зумовлений незавершенням на теперішній час виконавчого провадження факт невиконання постанови суду апеляційної інстанції від 02.09.2021 свідчить про дотримання заявником вимог п. 1 ч. 3 ст. 320 ГПК України.
Вказана обставина в розумінні п. 1 ч. 3 ст. 320 ГПК України – одна з обов`язкових передумов для перегляду судового рішення за виключними обставинами. 
В свою чергу, відповідно до частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з частиною 6 статті 26 і частинами 1, 2 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6 статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. 
Доказів притягнення ПрАТ "Бердянськбуд" до відповідальності за невиконання рішення суду, рівно як і покладення на нього штрафу за вказані дії, матеріали справи не містять. Отже, є непереконливими твердження Позивача про те, що постанова Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 не була виконана через ухиляння Відповідача, з огляду також і на можливість стягувача контролювати хід виконавчого провадження та впливати на нього шляхом подання відповідних заяв, клопотань, здійснювати інші дії, передбачені ЗУ "Про виконавче провадження", які б сприяли його найшвидшому виконанню або були б направлені на дотримання принципів виконавчого провадження та усунення будь-яких можливих перешкод, в тому числі шляхом подання скарг на дії/бездіяльність державного виконавця.
Колегія суддів наголошує, що в пункті 33 рішення у справі «Христов проти України» (заява № 24465/04) Європейський Суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява N 28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII, у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04, пункт 42).
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п. 40) та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (п. 46) неодноразово акцентував увагу на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами. 
Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).
Застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata – поваги до остаточного рішення суду. Суть цього принципу полягає в тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.
Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним й обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Вирішуючи господарський спір, суд застосовує правовий акт. Якщо суд доходить висновку, що правовий акт суперечить Конституції України, то не застосовує його з дотриманням порядку, закріпленого ч. 6 ст. 11 ГПК України, і, вирішивши таким чином спір, установлює стан правової визначеності у відносинах між сторонами. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили. Водночас відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання, зокрема, судових рішень. Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права особи, яка зверталася з відповідним позовом до суду і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.
Схожий правовий висновок щодо застосування положень пункту 1 частини 3 статті 320 ГПК України викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18, від 02.12.2020 у справі №910/4474/17 та від 27.08.2021 у справі № 910/15151/17
Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допускається лише за наявності виняткових обставин (п.п. 51-52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» від 24.06.2003, ухвала Суду щодо прийнятності заяви № 62608/00 «Агротехсервіс проти України», п.п. 42-44 рішення Суду у справі «Желтяков проти України» від 09.06.2011).
Необхідно зауважити, що відповідно до рішення Бердянської міської ради VII скликання (37 сесія) від 22.12.17 № 3, рада, керуючись ст. ст. 25, 26, ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 9, 17, 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 70, 111 Статуту територіальної громади м. Бердянська та враховуючи протоколи постійної комісії міської ради з питань реалізації державної регуляторної політики, підприємницької діяльності та управління комунальною власністю від 22.11.17 № 42, від 08.12.17 № 43 вирішила: 6. Прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська у відповідності до Закону України Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків гуртожитки у м. Бердянську зокрема, за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська (Кірова), 74. 8. У випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню виконавчого комітету Бердянської міської ради здійснити претензійно-позовну роботу направлену на виконання цього рішення.
Разом з тим, акти будь-якого державного чи іншого органу, зокрема і акти органів місцевого самоврядування, підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов`язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. 
Враховуючи наведене вище, апеляційним судом позовні вимоги Бердянської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про передачу на безкомпенсаційній основі без згоди власника у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська гуртожиток включений до статутного капіталу ПрАТ "Бердянськбуд" за адресою: м. Бердянськ, вул. Європейська, 74, у розмірі 119557/228000 оцінюються як такі, що не відповідають Закону.
Аналогічні висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 27.09.2022 у справі № 924/57/19 та від 16.12.2022 у справі №911/152/18.
Згідно п. 2 ч. 3 ст. 325 ГПК України за результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення.
Отже, наявні передбачені п. 1 ч. 3 ст. 320 ГПК України підстави для перегляду постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №908/40/20 у зв`язку з виключними обставинами.
Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року no. 4436/07, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
З урахуванням встановлених фактичних обставин справи та норм законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про можливість задоволення заяви Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд". 
За таких обставин постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №908/40/20 слід скасувати та прийняти нову постанову, якою апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20 залишити без задоволення. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що мотивувальну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі №908/40/20 належить змінити з урахуванням викладеного вище відповідно до норм п. 2 ч. 1 ст. 277 ГПК України.
В решті рішення залишається без змін.
Зважаючи на результат розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та вирішення справи, судові витрати зі сплати судового збору за на підставі положень ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 234-236, 269, 275, 277, 282, 320-325 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Заяву Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про перегляд за виключними обставинами постанови Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 задовольнити.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі № 908/40/20 скасувати.
Прийняти нову постанову.
Апеляційну скаргу Бердянської міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі №908/40/20 – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 04.11.2020 у справі № 908/40/20 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Бердянську міську раду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 06.07.2023

Головуючий суддя                                                                                                                                                В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           О.Г. Іванов 

Суддя                                                                                           Ю.Б. Парусніков