Ухвала
30 червня 2023 року
м. Київ
справа № 752/21539/18
провадження № 61-8788ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Андрій Миколайович, на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до  ОСОБА_2 про розірвання договору найму (оренди) нерухомого майна, стягнення грошових коштів у розмірі 73 640 грнта відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2022 року позов задоволено.
Розірвано договір найму (оренди) нерухомого майна), укладений 22 червня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 640 грн, 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 4 755 грн - судового збору.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2022 року та додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 275,15 грн у відшкодування судового збору.
12 червня 2023 року до Верховного Суду подана касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов А. М., в якій заявник просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року і залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2022 року; скасувати додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі. 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла ціна позову визначається сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до умов укладеного 22 червня 2018 року договору, ОСОБА_2 передала Мейбургу Альберту Філіпу двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 до 21 червня 2019 року. Наймач сплатив наймодавцю орендну плату за перший місяць у розмірі 36 820 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року становить 2 684 грн.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ціна позову  ОСОБА_1  складає 498 660 грн і не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*250=671 000 грн). 
Розраховуючи ціну позову, касаційний суд виходить з наступного: 
11 місяців * 36 820 грн = 405 020 грн; 405 020 грн + 73 640 грн+ 20 000 грн = 498 660 грн.
Право на касаційне оскарження додаткового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов А. М., обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених 
пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.
Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано.
З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що розгляд касаційної скарги заявника забезпечить єдність судової практики і є пріоритетним у порівнянні з малозначним характером справи.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).
Оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником належним чином не обґрунтовано, а судом не встановлено, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.
Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Андрій Миколайович, на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 травня 2023 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                      С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук