Справа № 466/7420/22                                 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/934/23
Провадження № 22-ц/811/1361/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       14 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Цьони С.Ю.;
адвоката Вовчак Р.Я. - представника позивачки ОСОБА_1 ;
адвоката Вук У.І. - представника 
АТ «Оператор газорозподільчої системи «Львівгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Олійник Олени Олегівни, представника Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Львівгаз», на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року Вовчак Романа Ярославівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Львівгаз» (в подальшому - АТ «Львівгаз»), в якій просив суд визнати дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» щодо примусового припинення газопостачання належного позивачці нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому - «нежитлове приміщення позивачки») протиправними та відновити становище, що існувало до порушення - зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» відновити газопостачання до згаданого нежитлового приміщення шляхом підключення до газової мережі за рахунок відповідача, а також стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь позивачки 160 000 гривень моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що01.01.2016 року між  ОСОБА_1  та ТОВ «Львівгаз Збут» укладено договір постачання природнього газу №11417JA0JUAP016, згідно якого відповідач щомісячно виставляв позивачці рахунки на оплату спожитого природного газу, які остання, як споживач, вчасно та у повному обсязі оплачувала. Однак, у червні 2022 року постачання природного газу в нежитлове приміщення позивачки в примусовому порядку було припинено. 
30.05.2022 року АТ «Львівгаз» сформовано повідомлення №790-Кл-7925-0522 про припинення (обмеження) постачання № ЛВ0021776 у зв`язку з несвоєчасною та/або неповною оплатою послуг згідно з умовами договору постачання природного газу та запропоновано у термін до 07:00 год. 02.06.2022 року самостійно відключитися від газових мереж споживання і підготувати до пломбування газоспоживне обладнання. Листом від 09.06.2022 року за №790-Лв-10225-0622 АТ «Львівгаз» повідомило позивачку про те, що за адресою АДРЕСА_1  відсутній договір технічного обслуговування внутрішніх газопроводів і газового обладнання, а відтак це являється порушенням чинного законодавства. Позивач наведені дії відповідача вважає неправомірними, а тому змушена звернутися до суду за захистом порушеного права (а.с. 1-8).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2023 року позов частково задоволено.
Визнано дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» щодо примусового припинення газопостачання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 протиправними.
Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» відновити газопостачання до належного на праві власності ОСОБА_1 нежитлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 шляхом підключення до газової мережі за рахунок Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз».
Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 3 000 гривень моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 2 481 гривню 00 коп. судового збору.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в дохід держави 2 147 гривень 20 копійок судового збору (а.с. 111-114).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в користь ОСОБА_1 7 000 (сім тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 128-129).

Вищезгадані судові рішення оскаржила представник АТ «Львівгаз».
Апелянт просить ці судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм матеріального права.
Вважає, що газопостачання нежитлового приміщення позивачки було проведено правомірно і підстав для його відновлення немає.
Також вважає, що позивачкою не було подано до суду належних та допустимих доказів про те, що в результаті дій відповідача «вона зазнала душевних страждань».
Вважає, що присуджений судом до стягнення з відповідача «розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката є неспівмірним із складністю справи, кількістю проведених судових засідань та кількістю підготовлених адвокатом процесуальних документів», а тому вважає, що такий розмір «не може перевищувати 3 500, 00 грн.» (а.с. 133-136, 145-147).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони представниці позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість судових рішень, які оскаржуються в апеляційному порядку, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).
А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.
Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Матеріалами справи стверджується та визнається (не заперечується) всіма учасниками даної справи, що спірні відносини між сторонами виникли в результаті отримання ОСОБА_1 , як споживачем, послуг від АТ «Львівгаз» з постачання природного газу, а відтак на спірні правовідносини поширюється законодавство, яке захищає права споживачів. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Спір у даній справі виник у зв`язку із примусовим припиненням АТ «Львівгаз» газопостачання належного позивачці приміщення на АДРЕСА_3 .

Як вбачається з Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, позивачка ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_3 є власником квартири АДРЕСА_4  загальною площею 40,6 кв.м., як фізична особа, а не фізична особа-підприємець (а.с. 9).

В той же час, у матеріалах справи відсутні докази того, що у позивачки ОСОБА_1 є статус фізичної особи-підприємця (ФОП), а також того, що АТ «Львівгаз» укладало з нею договір на газопостачання саме як з ФОПом. 

Як стверджується матеріалами справи та визнається (не заперечується) відповідачем (представником останнього в судовому засіданні), приводом для примусового припинення газопостачання стала наявність у позивачки «простроченої заборгованості перед ТОВ «Львівгаз збут» в сумі 1,42 грн.» (01 гривня 42 копійки; а.с. 12, 57-63, 85).

На переконання колегії суддів, примусове припинення газопостачання споживача з причини наявності в останньої «простроченої заборгованості … в сумі 1,42 грн.» однозначно суперечить загальним засадам справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 статті 3 ЦК України) та є формою зловживання правом, що є неприпустимим (частини 3 статті 13 ЦК України). Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «газопостачання позивачу припинено правомірно» і «підстав для відновлення газопостачання немає», аж ніяк не можуть прийматися до уваги.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

ЦПК України також встановлено, що: 
-        витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 3 статті 133);
-        витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини 1-2 статті 137);
-        суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
-        обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137); 
-        судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо) (частини 2 та 8 статті 141). 

Як вбачається з вищенаведеного, стороні, на користь якої ухвалено рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).
Позивачкою в позовній заяві зазначено, що вона у зв`язку із розглядом справи очікує понести 10 000 судових витрат на професійну правничу допомогу і в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на професійну правничу допомогу нею було подано до суду ордер на надання правової допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, Договір про надання правової (правничої) допомоги від 15.06.2022 року, Акт виконаних робіт, у якому наведено детальний опис робіт та наданих адвокатом послуг з надання правничої допомоги позивачці, рахунок на суму 10 000 грн. (а.с. 38-39, 116-123).
Як вбачається з протоколів судових засідань по даній справі, адвокат Вовчак Р.Я. приймала участь у судових засіданнях, як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.
Натомість, відповідачем (його представником) так і не було подано до суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та (або) доводів і доказів про неспівмірність цих витрат, що унеможливлює вирішення судом питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки (ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності) суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, з власної ініціативи.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 454/3919/18 (провадження № 61-13848св21) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковою для суду апеляційної інстанції.

За вищенаведених обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги стосовно стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу також до уваги прийматися не можуть.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційні скарги Олійник Олени Олегівни , представника Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Львівгаз», залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 23 лютого 2023 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 березня 2023 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 18 серпня 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.