П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/497/23 
                                                            Головуючий суддя 1-ої інстанції-Дмитришена Р.М.                                                                                             Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
02 серпня 2023 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
17.01.2023 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення 40 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 18 від 07.04.2022 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;
- зобов`язати Стрижавську селищну раду Вінницького району Вінницької області прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Стрижавської територіальної громади за межами с. Бруслинівка Вінницького району, Вінницької області.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27.03.2023 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення 40 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 18 від 07.04.2022 "Про відмову у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність".
Зобов`язано Стрижавську селищну раду Вінницького району Вінницької області повторно, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, розглянути клопотання ОСОБА_1 , подане 18.01.2022 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Стрижавської територіальної громади за межами с. Бруслинівка, Вінницького району, Вінницької області, та у двотижневий строк після закінчення в Україні воєнного стану за результатами розгляду прийняти рішення відповідно до норм ЗК України.
В іншій частині вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області  сплачений при зверненні до суду судовий збір в розмірі 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що до матеріалів справи під час розгляду справи в суді першої інстанції долучено копію витягу з протоколу №52 від 06.04.2022 засідання постійної комісії Стрижавської селищної ради з питань охорони навколишнього середовища та регулювання земельних відносин, згідно якого встановлено факт знаходження бажаної позивачем земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту. Вказане також підтверджується планом схемою, яка додавалась позивачем до клопотання від 18.01.2022 та міститься в матеріалах справи.
По суті спірних правовідносин апелянт зазначив, що позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з підстави, передбаченої ч. 7 ст. 118 ЗК України, а саме: у зв`язку з невідповідністю бажаного місця розташування земельної ділянки вимогам законів, оскільки положення ст. 83 ЗК України містить пряму заборону на передачу такої земельної ділянки у приватні власність, що підтверджується матеріалами справи, а тому наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.01.2022 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Стрижавської територіальної громади за межами с. Бруслинівка Вінницького району, Вінницької області.
Рішенням 40 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 07.04.2022 за № 18 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із тим, що бажана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги водного об`єкта.
Позивач, не погоджуючись з рішення відповідача, звернувся з адміністративним позовом до суду.
Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення не містить належного обґрунтування, що бажана для позивача земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги, що унеможливлює передачу такої у власність; зокрема у рішенні не зазначено, з якою водоймою або річкою межує бажана позивачем земельна ділянка (тобто не вказано вид водойми або річки), що не дозволяє визначити межі прибережної захисної смуги (25, 50 або 100 метрів), адже в залежності від виду водойми або річки і встановлюється прибережна захисна смуга.
З метою підтвердження доводів відповідача про віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до прибережної захисної смуги відповідачем не надано ніяких доказів, а наведено лише нормативне регулювання встановлення прибережних захисних смуг.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження доводів про віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до прибережної захисної смуги, а тому такі є необґрунтованими.
Оскільки докази, які б підтверджували факт віднесення усієї ділянки, яку позивач має намір отримати у власність, до земель водного фонду, відсутні, а рішення Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 18 від 07.04.2022 не відповідає основним засадам, передбаченим ст. 2 КАС України, тобто є необґрунтованим, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення  то зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану” та підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України, визначено особливості регулювання земельних відносин на час дії воєнного стану, серед яких, зокрема: надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі, розроблення такої документації під час дії воєнного стану забороняється.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 №2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Відповідно до ст.18 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Конкретні категорії земель визначені у частині першій статті 19 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III, до яких зокрема належать землі сільськогосподарського призначення.
Згідно із ч.1 ст.22 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Відповідно до ст.116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.
Положеннями ч.6 ст.118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України від 25.10.2001 №2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Аналізуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що законодавцем у ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення технічної документації щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Як встановлено судом зі змісту оскаржуваного рішення 40 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради від 07.04.2022 №18 «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», підставою для відмови у наданні такого дозволу слугувало те, що бажане місце розташування земельної ділянки, яке вказане на графічному матеріалі знаходиться в межах прибережної захисної смуги водного об`єкта.
Надаючи оцінку підставам прийняття вищевказаного рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.
Частиною 1 ст.60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Згідно зі ст.61 ЗК України та ст.89 Водного кодексу України (далі - ВК України) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.
За змістом ч.5 ст.88 ВК України та ч.2 ст.60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) та їх ширина, має становити:
- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;
- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;
- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Відповідно до ч.4 ст.88 ВК України в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Так, судом встановлено, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку із тим, що така ділянка належить до прибережної захисної смуги. 
Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Стрижавської селищної ради не містить належного обґрунтування того, що бажана для позивача земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги, що унеможливлює передачу такої у власність; зокрема у рішенні не зазначено, з якою водоймою або річкою межує бажана позивачем земельна ділянка (тобто не вказано вид водойми або річки), що не дозволяє визначити межі прибережної захисної смуги (25, 50 або 100 метрів), адже в залежності від виду водойми або річки і встановлюється прибережна захисна смуга.
При цьому, межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель (абзац 2 частини 3 статті 60 ЗК України).
Подібні положення наведені й у ст.88 ВК України, згідно із якими прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті. Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.
Отже, межі встановлених прибережних захисних смуг зазначаються в документації із землеустрою (проте, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність такої, адже її розміри встановлені законом).
Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до прибережної захисної смуги, а зазначено лише нормативне регулювання встановлення прибережних захисних смуг.
Наведене свідчить про те, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження доводів про віднесення бажаної для позивача земельної ділянки до прибережної захисної смуги, а тому такі є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно посилань на витяг з протоколу засідання постійної комісії Стрижавської селищної ради з питань охорони навколишнього природного середовища та регулювання земельних відносин №52 від 06.04.2022, колегія суддів зазначає, що вказаний витяг дублює зміст оскаржуваного рішення 40 сесії 8 скликання Стрижавської селищної ради від 07.04.2022 №18 «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», при цьому не містить належних обґрунтувань та посилань на докази, які слугували підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0га на території Стрижавської територіальної громади за межами с. Бруслинівка, Вінницького району Вінницької області.
Таким чином, оскільки докази, які б підтверджували факт віднесення усієї ділянки, яку позивач має намір отримати у власність, до земель водного фонду, відсутні, рішення Стрижавської селищної ради від 07.04.2022 №18 не відповідає основним засадам, передбаченим ст.2 КАС України, тобто є необґрунтованим, прийнятим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, у зв у зв`язку з чим  є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачів, є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача, подане 18.01.2022 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Стрижавської територіальної громади за межами с.Бруслинівка, Вінницького району, Вінницької області, та прийняти мотивоване рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 березня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 
          
Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.