справа №754/11380/21
провадження № 22-ц/824/5171/2023
головуючий у суді І інстанції Лісовська О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         4 липня 2023 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві, ОСОБА_1 , керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києва на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва, про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві з позовом про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 березня 2017 року позивач звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення злочину, вчиненого службовими особами ТОВ «КСК-Центр», проте відомості до ЄРДР внесено не було. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано посадових осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 6 травня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення. Згідно витягу з ЄРДР № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювали слідчі Деснянського УП ГУНП у м. Києві. 25 січня 2018 року ОСОБА_1 був визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, про що йому було видано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. Протягом 4 років досудове розслідування не здійснювалось, слідчими неодноразово закривалось кримінальне провадження у період з 2017 по 2021 роки.
Так, постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 11 липня 2017 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого від 11 липня 2017 року.
Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 20 січня 2020 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з виникненням між учасниками цивільно-правових відносин.
Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 21 травня 2020 року винесено аналогічну постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову слідчого від 21 травня 2020 року.
У період з 6 травня 2017 року представником позивача адвокатом Войтенко К.В. було подано більше двадцяти клопотань у порядку ст. 220 КПК України, адвокатських запитів до Деснянського УП ГУНП у м. Києві та до Київської місцевої прокуратури № 3 з вимогами про долучення доказів до кримінального провадження, зміну правової кваліфікації з ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 КК України, про звернення до суду із тимчасовим доступом до речей і документів, які знаходяться у володінні ТОВ «Сан-Таун» та ТОВ «КСК-Центр», про допит колишнього директора ТОВ «КСК-Центр» ОСОБА_2 , засновника ТОВ ОСОБА_3 , колишнього директора ТОВ ОСОБА_4 , головного бухгалтера, витребування балансу та фінансової звітності ТОВ з органу Державної податкової інспекції Деснянського району м. Києва, пред`явлення підозри винним особам. Вказані клопотання неодноразово подавались до слідчих Неруса А.О., Мізюка А.В.,       Гольц І.І., Марченко В.С., Лук`янченко Л.В., Ревери М.С., але не були розглянуті, про що свідчать скарги та ухвали слідчих суддів.
Доказом неналежного розслідування кримінального провадження є ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 7 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 5 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 3 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України, а також відповіді Київської місцевої прокуратури № 3 та Деснянського УП ГУНП у м. Києві на скарги захисника.
У зв`язку із злісним невиконанням службових обов`язків слідчими адвокат     Войтенко К.В. звернулась до ТУ ДБР у м. Києві із повідомленням про вчинення кримінального провадження за ч. 1 ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року задоволено скаргу адвоката Войтенко К.В. та зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві внести відомості до ЄРДР за заявою (повідомленням) адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 від 9 жовтня 2020 року про вчинення кримінального провадження та розпочати досудове розслідування.
4 листопада 2020 року до ЄРДР за № 62020100000002235 було внесено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 367 КК України на підставі ухвали слідчого судді.
13 квітня 2021 року адвокат Войтенко К.В. направила до СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві клопотання у порядку ст. 220 КПК України та 28 травня 2021 року до Деснянської окружної прокуратури м. Києва про хід та здійснення досудового розслідування кримінального провадження від 6 травня 2017 року, але відповіді отримано не було, жодної процесуальної дії вчинено також не було.
Вищевикладені обставини свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі позивача. Надмірна тривалість кримінального провадження та, як наслідок, уникнення винною особою покарання, призвели до моральних страждань ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винні особи уникають відповідальності. У зв`язку з цим позивач тривалий час зазнає болю та страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, спричинену протиправною та тривалою бездіяльністю відповідача при досудовому розслідуванні кримінального провадження, у розмірі 1 000 000 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Деснянська окружна прокуратура м. Києва про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь  ОСОБА_1  грошові кошти у розмірі 75 000 грн.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь     ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями представник ГУ НП у м. Києві - Глущенко О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача у справі, оскільки позивач фактично просить відшкодувати йому шкоду, яка завдана державою, зазначивши орган, який діє від імені держави - ГУНП у м. Києві. ГУНП у м. Києві є територіальним органом поліції. Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (частина 1 статті 15 Закону України «Про Національну поліцію»), не є органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, а відтак, не є тим органом, до якого можуть бути застосовані положення статті 1176 ЦК України, як підстави стягнення відшкодування моральної шкоди.
Зазначає, що 25 січня 2018 року позивач визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року. Тобто, відповідно до вимог КПК України потерпілий набув правових підстав на отримання відшкодування за рахунок осіб, які вчинили незаконні дії. Вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на ці правовідносини не розповсюджуються.
Вважає, що судом, розрахунок суми моральної шкоди у розмірі 75 000 грн не наведений, а також вважає, що розмір суми не відповідає критеріям справедливості та розумності є неспівмірним з наведеними судом розрахунками суми моральної шкоди у справах від 9 листопада 2022 року № 552/3929/20 (5000 грн), від 23 листопада 2022 року №686/13188/21 (500 грн). 
Зазначає, що суд зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями представник позивача         ОСОБА_1 - адвокат Войтенко К.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути з ГУ НП у м. Києві моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн та судовий збір в розмірі 15 000 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що під час ухвалення рішення суду не було враховано медичні документи, які були подані представником позивача, а саме: копія консультативного висновку невролога від 5 жовтня 2021 року; копія консультативного висновку терапевта від 5 жовтня 2021 року;копія консультативного висновку кардіолога від 3 травня 2019 року; копія консультативного висновку терапевта від 26 березня 2018 року; копія звіту про проведення моніторингу ГУ «Інститут серця МОЗ України».
Зазначає, що дані докази підтверджують моральні страждання позивача, а саме депресивний синдром, синусова тахікардія, що саме стало причиною постійних стресів та переживань в результаті неналежного розслідування в кримінальному проваджені де позивач був визнаний потерпілим.
Вважає, що дані медичні документи, є також доказом моральних страждань та втрати здоров`я у певний проміжок часу, який також відноситься до часу розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року, в якому ОСОБА_1 був визнаний потерпілим. 
Звертає увагу, що доказом завдання моральної шкоди позивачу також є висновок експертизи № 837-1/01/2022 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 26 січня 2022 року, яким було встановлено, що ОСОБА_1 має негативні  зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно вплинули на активне соціальне функціонування його як особистості, та виникли внаслідок тривалого розслідування кримінального провадження № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року, де він визнаний потерпілим, та завдана моральна шкода. Згідно висновку в синтезуючий частині, досліджувана ситуація призвела до негативної зміни життя          ОСОБА_1 , що відображається на його емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно вплинули на активне соціальне функціонування його як особистості.
Вказує, що визначена судом шкода в розмірі 75 000 тисяч гривень не є достатньою, по відношенню до потерпілого, оскільки моральна шкода, яка завдана бездіяльністю правоохоронних органів доведена наданими позивачем доказами та медичними виписками.
Також зазначає, що судом не було вирішено питання про стягнення правової допомоги в сумі 5 000 гривень. 
Також не погоджуючись із рішенням суду, керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва - Єфімов А. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо наявності правових підстав, передбачених ст. ст. 23, 1173, 1174 ЦК України для покладення на відповідача відповідальності за начебто завдану моральну шкоду позивачу у зв`язку із порушенням його прав, а саме через систематичне прийняття процесуальних рішень під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року, які в подальшому скасовувались, та тривале у зв`язку з цим проведення досудового розслідування, яке на момент звернення позивача з позовом до суду становило 4 роки. Судом першої інстанції було зазначено, що у період з 6 травня 2017 року представником позивача Войтенко К.В. було подано більше двадцяти клопотань у порядку ст. 220 КПК України, адвокатських запитів до Деснянського УП ГУНП у м. Києві та до окружної прокуратури, у зв`язку з прийняттям постанов про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані, позивач зазнав моральних страждань. Звертає увагу, що вищевказаними судовими рішеннями дії та рішення працівників Деснянської окружної прокуратури м. Києва незаконними не визнавались. Остаточне рішення працівниками прокуратури приймалось за результатами проведення досудового розслідування, а позивачем у зв`язку з незгодою з прийнятим рішенням, реалізовувалось його право на оскарження процесуальних рішень передбачене ст. 303 КПК України.
Вказує, що сам по собі факт того, що прийняте слідчим органом досудового розслідування або прокуратури процесуальне рішення було скасовано судом, не свідчить про незаконність дій або бездіяльність відповідача, оскільки постанова слідчого скасована з процесуальних підстав, цей факт не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, а також про причинний зв`язок із заподіяною майновою та моральною шкодою.
Зазначає, що матеріали справи не містять доказів фізичного чи психічного впливу на позивача, доказів, які б підтверджували ступінь страждань, а також доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, чи порушень соціальних зв`язків.
14 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційні скарги ГУ НП у м. Києві та  керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Войтенко К.В., в якому вона просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.
Вказує, що територіальний підрозділ Деснянське УП ГУ НП у м. Києві не є структурним підрозділом національної поліції у м. Києві, а слідчі не є штатними працівниками даного управління, тому відповідач у даній справі є належним.
Вважає, що відповідачем не було належним чином обґрунтовано в чому полягає необґрунтованість рішення суду першої інстанції та, які саме порушення призвели до неповноти або таких порушень, які є підставою для його скасування.
Також сторона позивача не погоджується із апеляційною скаргою третьої особи та вказує, що  судом першої інстанції в частині застосування норм матеріального права, а саме ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, було зроблено вірний висновок, що підтверджується постановою Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, в яких містяться аналогічні висновки.
14 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від начальника Головного управління Державної казначейської служби України - Полковніченко Н., в якому вона просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційні скарги ГУ НП у м. Києві та  керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва задовольнити.
Вказує, що для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння діями (бездіяльністю) слідчих органів моральної шкоди особі та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та заподіяною шкодою, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
25 квітня 2023 року не погоджуючись із додатковим рішення суду першої інстанції представник ГУ НП у м. Києві - Глущенко О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви без розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом ухвалено незаконне рішення, результатом якого є порушення майнових інтересів ГУНП у м. Києві про стягнення суми компенсації витрат за надану правничу допомогу з бюджетних асигнувань юридичної особи (з коштів, визначених на її утримання), а не з держави.
Звертає увагу на те, що представником позивача (адвокатом) не дотримано вимог законодавства: не надано копію договору про надання послуг правничої допомоги, не надано обчислення суми гонорару з урахуванням витраченого часу, що позбавило можливості підготувати клопотання про зменшення суми відшкодування (компенсації) за надану правничу допомогу. У позовній заяві зазначено лише про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у сумі 15 000 грн, але відповідних розрахунків цієї суми не надано і після ухвалення судового рішення у справі.
Вказує, що в матеріалах справи відсутня копія договору, тобто належного доказу на підставі якого судом визначена сума у розмірі 5 000 грн. Відповідно до змісту оскаржуваного судового рішення при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу судом було досліджено лише копію ордеру у якому зазначено лише дату укладення договору, а може і доручення на надання безоплатної правової допомоги (виділено жирним шрифтом) та номер.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Войтенко К.В. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн,  додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві та керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києва залишити без задоволення.
Представник Головного управління Національної поліції у місті Києві та керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києва до суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи, що підтверджується судовою повісткою направленою на електронну адресу сторін (Т.3, а.с. 41-47).
З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи з урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу були завдані моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм. Оцінюючи розмір компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та тривалість завданої шкоди, глибину душевних страждань позивача та стан здоров`я, переживань у зв`язку із діями посадових осіб, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості, а тому вважав, що в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає до стягнення 75 000 грн.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом установлено, що 17 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення злочину, вчиненого службовими особами ТОВ «КСК-Центр», проте відомості до ЄРДР внесено не було. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року задоволено скаргу      ОСОБА_1 та зобов`язано посадових осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 
6 травня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 . Згідно витягу з ЄРДР        № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювали слідчі Деснянського УП ГУНП у м. Києві.
25 січня 2018 року ОСОБА_1 був визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, про що йому було видано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.
Протягом 4 років досудове розслідування не здійснювалось, слідчими неодноразово закривалось кримінальне провадження у період з 2017 по 2021 роки.
Так, постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 11 липня 2017 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого від 11 липня 2017 року.
Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 20 січня 2020 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з виникненням між учасниками цивільно-правових відносин.
Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 21 травня 2020 року винесено аналогічну постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову слідчого від 21 травня 2020 року.
У період з 6 травня 2017 року представником позивача адвокатом Войтенко К.В. було подано більше двадцяти клопотань у порядку ст. 220 КПК України, адвокатських запитів до Деснянського УП ГУНП у м. Києві та до Київської місцевої прокуратури № 3 з вимогами про долучення доказів до кримінального провадження, зміну правової кваліфікації з ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 КК України, про звернення до суду із тимчасовим доступом до речей і документів, які знаходяться у володінні ТОВ «Сан-Таун» та ТОВ «КСК-Центр», про допит колишнього директора ТОВ «КСК-Центр» ОСОБА_2 , засновника ТОВ ОСОБА_3 , колишнього директора ТОВ ОСОБА_4 , головного бухгалтера, витребування балансу та фінансової звітності ТОВ з органу Державної податкової інспекції Деснянського району м. Києва, пред`явлення підозри винним особам. Вказані клопотання неодноразово подавались до слідчих Неруса А.О., Мізюка А.В.,       Гольц І.І., Марченко В.С., Лук`янченко Л.В., Ревери М.С.
Але вказані клопотання належним чином розглянуті не були, про що свідчать скарги сторони потерпілого та ухвали слідчих суддів, а саме: ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 7 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 3 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог ст. 220 КПК України, а також відповіді Київської місцевої прокуратури № 3 та Деснянського УП ГУНП у м. Києві на скарги захисника.
У зв`язку із невиконанням службових обов`язків слідчими адвокат Войтенко К.В. звернулась до ТУ ДБР у м. Києві із повідомленням про вчинення кримінального провадження за ч. 1 ст. 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року задоволено скаргу адвоката Войтенко К.В. та зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві внести відомості до ЄРДР за заявою (повідомленням) адвоката Войтенко К.В. в інтересах ОСОБА_1 від 9 жовтня 2020 року про вчинення кримінального провадження та розпочати досудове розслідування.
4 листопада 2020 року до ЄРДР за № 62020100000002235 було внесено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 367 КК України на підставі ухвали слідчого судді.
13 квітня 2021 року адвокат Войтенко К.В. направила до СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві клопотання у порядку ст. 220 КПК України та 28 травня 2021 року до Деснянської окружної прокуратури м. Києва про хід та здійснення досудового розслідування кримінального провадження від 6 травня 2017 року, але відповіді отримано не було, жодної процесуальної дії вчинено також не було.
Станом на момент розгляду судом справи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017100030005718 від 6 травня 2017 року триває.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.
У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року
у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).
Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 1 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 1 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 1 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19.
Колегія суддів наголошує, що однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
При цьому, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria» (заява № 68490/01) оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у цій справі, ОСОБА_1 зазначав правовою підставою для відшкодування такої шкоди бездіяльність органів досудового розслідування, очевидно надмірну тривалість (понад 4 років) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент розгляду справи досі триває.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб ГУНП щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017100030005718 від 6 травня 2017 за заявою позивача (4 роки), що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Крім того, встановлено систематичне прийняття рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача та надмірну тривалість досудового розслідування. Зазначені обставини у їх сукупності надають правові підстави для часткового задоволення позову.
Визначаючи розмір моральної шкоди, відшкодування якої підлягає на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з характеру та тривалості завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача та стану здоров`я, переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).
Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни визначеного судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди у бік збільшення, оскільки недоведеними є відповідні доводи апеляційної скарги позивача про наявність підстави для стягнення - 1 000 000 грн. Самою стороною позивача у підтвердження розміру моральної шкоди надано експертний висновок № 837-1/01/2022 від 26 січня 2022 року (а.с.13-35, Т. 2), відповідно до якого орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 250 000 грн. Тобто, розмір моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн не можна визнати обґрунтованим.
Колегія суддів також не вважає доведеними підстави для зміни присудженого судом до стягнення з держави розміру моральної шкоди в бік зменшення, оскільки вважає, що такий розмір відповідає обставинам справи з урахуванням практики Верховного Суду у подібних справах, а саме: у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 638/13898/19 (стягнено моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 2 роки); у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 761/43915/19 (стягнено моральну шкоду у розмірі 3 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 2 роки); у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21 (стягнено моральну шкоду у розмірі   100 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 7 років).
Тобто за подібних обставин суди стягували від 3 000 грн до 100 000 грн. Відтак немає підстав вважати, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає судовій практиці в аналогічних справах з урахуванням терміну бездіяльності та експертного висновку, наданого позивачем щодо орієнтовного розміру моральної шкоди.
Необхідність зміни встановленого судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди може ґрунтуватися виключно на нових доказах, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, на підставі яких апеляційний суд дійде інших висновків, протилежних висновкам місцевого суду.
Переоцінюючи докази, які були оцінені місцевим судом, суд апеляційної інстанції має зазначити в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто має встановити і навести правові підстави для скасування чи зміни рішення. (Див. аналогічні висновки у постанові ВПВС від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц п. 97-99).
Відповідних обставин для переоцінки розміру моральної шкоди не встановлено.
Висновок місцевого суду у цій справі щодо визначеного судом розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд правильно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості.Обставини справи в цій частині встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, є безпідставними з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі
№ 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції у м. Києві та Державна казначейська служба України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
При цьому, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44), від 25 березня 2020 року № 641/8857/17).
Доводи апеляційної скарги керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києва про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого про закриття кримінального провадження не є підставою для висновку про порушення прав позивача та не свідчить про протиправність дій або бездіяльність органу досудового розслідування є безпідставними, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України належних слідчих дій, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування.
З урахуванням встановлених на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, у контексті цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а доводи апеляційних скарг не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким з дотриманням норм процесуального та матеріального права перевірено доводи сторін та надано їм належну оцінку.
Таким чином, апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві,ОСОБА_1 та керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києва на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року підлягають залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін.
Разом з тим, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року з урахуванням наступного.
Приписами ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема й витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Також, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
У своїй постанові від 27 червня 2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Так, як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем було заявлено про витрати на правничу допомогу, які він поніс у зв`язку з розглядом даної справи у розмірі 5 000 грн.
З наданих суду доказів вбачається, що 2 липня 2021 року між позивачем         ОСОБА_1 та адвокатом Войтенко К.В. був укладений Договір 08/21 від 2 липня 2021 року про надання правничої допомоги.
Судові витрати, які позивач поніс у зв`язку з розглядом даної справи та які просить відшкодувати, складаються з витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000 грн.
На підтвердження сплачених позивачем витрат на правничу допомогу суду було надано копію платіжного доручення № 8347130 від 20 липня 2021 року про сплату грошових коштів у сумі 5 000 грн позивачем на рахунок адвоката Войтенко К.В.
З огляду на вищезазначене, витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції доведені та не спростовані відповідачем, однак підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог.
Разом з тим, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 750 грн, а тому апеляційна скарга Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду першої інстанції від 13 квітня 2023 року підлягає зміні.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві, ОСОБА_1 та керівника Деснянської окружної прокуратура міста Києвана рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 рокузалишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року змінити, стягнувши з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба