Постанова
Іменем України
 
27 вересня 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 761/10620/22
провадження № 61-2379св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) про визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії.
Позов обґрунтовано тим, що 04 березня 2020 року позивач в інтересах  ОСОБА_2 звернувся до відповідача з адвокатським запитом, в якому просив повідомити, чи включена  ОСОБА_2 до переліку рахунків вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду, який складено уповноваженою особою Фонду; надати витяг чи інший документ, що підтверджує включення ОСОБА_2 до такого переліку; надати засвідчену копію листа, яким ОСОБА_2 повідомлялась про передачу приймаючому чи перехідному банку або спеціалізованій установі її грошових коштів, що знаходились під арештом; повідомити про банківській рахунок, на який перераховані кошти ОСОБА_2 та установу, у якій такий рахунок відкритий та надати копію банківського платіжного доручення, що підтверджує перерахування депозитних коштів ОСОБА_2 , що перебували під арештом, на відкритий банківський рахунок.
Розпорядником запитуваної позивачем інформації є саме Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки його уповноважена особа під час процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку складає перелік вкладників неплатоспроможного банку, на рахунки яких за рішенням суду накладений арешт, та передає з письмовим повідомленням особи, в інтересах якої накладено обтяження, тобто ОСОБА_2 , на розпорядження, перехідному/приймаючому банком.
У відповіді на запит від 11 березня 2020 року директор - розпорядник Фонду Рекрут С. В. повідомила, що ОСОБА_2 включена до загального реєстру вкладників Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит») і може отримати гарантовану суму відшкодування вкладу за рахунок коштів Фонду у наведеному у відповіді переліку банків.
Викладене свідчить, що за своїм змістом відповідь, надана директором - розпорядником Фонду, не містить інформації на сформовані адвокатом запитання, яка необхідна останньому для надання правової допомоги ОСОБА_2 .
Крім цього, заступник директора розпорядника Фонду Новіков В. В. не надав інформації на адвокатський запит від 15 грудня 2020 року № 6220, за що постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у справі № 761/7079/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.
До цього часу відповіді на адвокатський запит від 15 грудня 2020 року № 6220 позивач не отримав, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
У зв`язку з чим, просив суд визнати незаконним рішення Фонду про ненадання інформації на адвокатський запит адвоката Осики С. О. від 15 грудня 2020 року № 6220, зобов`язати відповідача надати інформацію на адвокатський запит від 15 грудня 2020 року № 6220.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем ОСОБА_1 спосіб захисту є неефективним та не призведе до відновлення його порушеного права, як на цьому наполягає позивач, оскільки рішення відповідачем по суті не приймалось, відповідь на адвокатський запит була надана, а зобов`язання надання інформації, яка містить банківську таємницю, у такий спосіб є неприпустимим. При цьому, суд зазначив, що адвокат Осика С. В. не позбавлений можливості звернутися до відповідача повторно з адвокатським запитом з урахуванням положень щодо розкриття інформації, що становить банківську таємницю.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року. Провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у даній справі та розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з порушенням норм процесуального права.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
ОСОБА_1 у лютому 2023 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
ОСОБА_1 зазначає наступні підстави касаційного оскарження:
- неврахування судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України);
- неврахування судом обставин, встановлених у справі № 761/7079/21 (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У березні 2023 року до Верховного Суду від Фонду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити касаційну скаргу без задоволення,                           а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки воно є законним.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга  ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу             Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/10620/22 із Шевченківського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У березні 2023 року матеріали справи № 761/10620/22 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , як адвокат, звернувся 15 грудня 2020 року до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із запитом № 6220, в якому просив надати наступну інформацію і документи: 1) витяг чи інший документ з переліку рахунків, вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду, який було складено відповідно Уповноваженою особою, згідно зі статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», де зазначено про включення ОСОБА_2 до такого переліку; 2) якщо ОСОБА_2 до такого переліку не включена та/або такий перелік не було складено, повідомити письмово та вказати конкретні підстави з яких ці дії не були вчинені; 3) повідомити коли, на який конкретно банківський рахунок, якої установи (Банку) із зазначенням посадової особи за вказівкою якої були перераховані кошти ОСОБА_2 , які знаходилися на зазначених вище рахунках в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; 4) надати копію банківського платіжного доручення, що свідчить про перерахування коштів з арештованих судом рахунків на іншій банківський рахунок.
 
16 січня 2021 року Фондом надано відповідь на зазначений адвокатський запит, за підписом заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Новікова В. В., зі змісту якої, у Фонду відсутні первинні банківські документи по вкладникам (копії платіжних доручень, інформація про рух коштів по рахункам тощо), інформація про банківські рахунки клієнтів банку, рух коштів по ним та платіжні доручення, які б підтверджували ту чи іншу банківську операцію є інформацією, яка становить банківську таємницю (інформація з обмеженим доступом), перелік вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду є документом уповноваженої особи Фонду, а тому за вказаною інформацією звертатись необхідно до уповноваженої особи Фонду.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у справі № 761/7079/21 ОСОБА_3 , який займає посаду заступника директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 212-3 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу за те, що в порушення вимог пункту 1 частини першої статті 20 та частини другої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» листом від 16 січня 2021 року за № 60-682/21 неповно надав інформацію у відповідь на адвокатський запит адвоката Осики С. В. від 15 грудня 2020 року вихідний № 6220.
 
Позивач вважав рішення відповідача, що виразилися у неповному наданні відповіді на запит адвоката протиправними, що встановлено у судовому рішенні про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, та такими, що порушують його законні права та інтереси, а тому звернувся до суду з даним позовом.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (частина перша статті 4 КАС України).
 
За частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.
 
Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, наведеними у статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
 
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
 
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначаються Законом України «Про доступ до публічної інформації».
 
Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом України "Про доступ до публічної інформації".
 
Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (частина перша статті 2 Закону).
 
Статтею 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
 
Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується, зокрема, систематичним та оперативним оприлюдненням інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі Інтернет; а також шляхом надання інформації на запити.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 цього Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
 
За частинами 1-3 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.
 
Тобто, доступ до публічної інформації може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до числа яких належать й суб`єкти владних повноважень, у встановлені законом строки певних відомостей за відповідними запитами, зокрема фізичних осіб.
 
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб).
 
Відповідно до абзаців першого та другого частини першої статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється.
 
Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.
 
За правилом частини третьої 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.
 
Отже, адвокатський запит може бути адресований як суб`єктам владних повноважень, так і приватним особам. Такі запити можуть стосуватися як надання публічної, так і будь-якої іншої інформації, необхідної адвокатові для надання правової допомоги клієнтові.
Апеляційним судом встановлено, що запит про надання інформації подавався адвокатом Осикою С. В. та стосувався питання надання інформації пов`язаної з ліквідаційною процедурою банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
У цих правовідносинах відповідач є суб`єктом владних повноважень та розпорядником відповідної інформації, оскільки згідно зі статтею 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (і його Уповноважена особа відповідно) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених законом.
Адвокат Осика С. В. запитував від суб`єкта владних повноважень надати йому публічну інформацію у вигляді Витягу чи іншого документу з переліку рахунків, вкладників, що перебувають під арештом за рішенням суду, який було складено відповідно Уповноваженою особою, відповідно до статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». З цим запитом до Фонду позивач звернувся в межах здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 .
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що спір у цій справі є публічно-правовим і підлягає вирішенню за правилами КАС України, оскільки пов`язаний з ненаданням відповіді на адвокатський запит розпорядником публічної інформації, оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до неї.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 685/5331/18 та постанові Верховного Суду  у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 травня 2021 року № 826/1315/18.
Доводи щодо не врахування судом апеляційної інстанції постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, яка на думку позивача, підтверджує, що його спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства, відхиляються Верховним Судом, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі № 686/23317/13-а, у якій, на відміну від справи, що розглядається, адвокатський запит був спрямований на контроль за виконанням судового рішення у цивільній справі.
Крім того, в ухвалі від 30 вересня 2020 року у справі № 640/16277/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у справі № 686/23317/13-а адвокатський запит був спрямований на те, щоб орган місцевого самоврядування надав відповіді щодо стану виконання судових рішень, якими позивачу передано у приватну власність земельну ділянку. Тобто, запитувана інформація стосувалась сфери приватно-правових відносин.
Посилання заявника на наявність судового рішення про притягнення посадової особи Фонду ( ОСОБА_3 ) до адміністративної відповідальності не впливає на вирішення питання щодо юрисдикційності цього спору.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                  у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як                         у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені                     у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини                      і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують                        у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,                        а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак