УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 349/1633/19
провадження № 51-3824ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого             2023 року ОСОБА_6  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково - стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого 4611,87 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року апеляційні скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 та прокурора задоволено частково - вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2023 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 45100 грн процесуальних витрат на правову допомогу.В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За вироком суду, 03 грудня 2018 року близько 14 год,  ОСОБА_6 разом з                ОСОБА_7 , приїхали на АДРЕСА_2 до місця роботи ОСОБА_5 , з метою забрати передані йому для ремонту телевізори.  Будучи обуреним поведінкою ОСОБА_5 , яка виразилась у тривалому невиконанні взятих на себе зобов`язань щодо ремонту телевізорів, ОСОБА_6 розпочав із останнім словесну суперечку, що супроводжувалась нецензурною лайкою на адресу потерпілого.Під час конфлікту ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою провчити ОСОБА_5 , умисно наніс останньому кілька ударів кулаками в ділянку голови, внаслідок чого потерпілий, втративши рівновагу, оступився назад та вдарився поперековою ділянкою спини. Внаслідок ударів ОСОБА_6 останньому завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними в момент спричинення.
Продовжуючи свої злочинні дії, того ж дня, близько 16 год, ОСОБА_6 повернувся до місця роботи ОСОБА_5 з метою забрати невідремонтовану побутову техніку, при цьому дізнався від останнього, що один із телевізорів все ще перебував у розібраному вигляді. З метою з`ясування відносин обвинувачений обійшов потерпілого з-за спини, зловив обома руками в ділянці шиї, завдаючи сильного фізичного болю. Після цього умисно наніс ще кілька ударів кулаком в голову, завдавши при цьому сильного фізичного болю та спричинивши тілесні ушкодження у вигляді садна на шиї, синця на голови, які належать до легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі представник потерпілого не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що визнання вини засудженим було формальним, оскільки він не розкаявся у вчиненому та не відшкодував потерпілому завданих збитків.Також посилається на те, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди не повною мірою зважив, зокрема, на наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що потерпілий був змушений докладати значних зусиль для відновлення морального стану та фізичного здоров`я. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК,  правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є безпідставними з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК. 
Тобто, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості у особи, що притягується до кримінальної відповідальності.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування ґрунтується на наведених вимогах закону. 
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку Галицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2023 року, під час призначенняОСОБА_6 покарання, місцевий суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про його особу, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, завдану потерпілому шкоду не відшкодував, нанесення тілесних ушкоджень потерпілому визнав, виконує обов`язки присяжного у суді, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК та можливість звільнення його від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, який є достатнім для того, щоб ОСОБА_6 в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, визначеного санкцією статті, за якою його засуджено із застосуванням  положень статей 75, 76 КК, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи адвоката щодо неправильного вирішення у цьому кримінальному провадженні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди також є необгрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Відповідно до ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру,
суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. На вимогу ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України. 
Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК, моральна шкода, крім іншого, може полягати                                 у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
З аналізу доданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що місцевий суд, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягала стягненню із засудженого, врахував перенесені моральні страждання потерпілого, які виразилися у переживаннях з приводу спричиненої шкоди здоров`ю, фізичний біль, якого він зазнав у зв`язку із заподіяними йому травмами, те, що протягом тривалого часу він не міг вести звичний спосіб життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Місцевий суд належно оцінив зазначені обставини та визначив розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягала стягненню з ОСОБА_6 , дотримуючись принципів розумності, виваженості та справедливості.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу, які по суті є аналогічними доводам її касаційної скарги, а також перевірив викладені у скарзі посилання й доводи адвоката щодо необгрунтованості розміру моральної шкоди, яка підлягала стягненню з ОСОБА_6 , та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги потерпілої та її представника, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання та вирішення цивільного позову адвокат ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навела.
Таким чином, обгрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                              ОСОБА_3