ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4541/23 Справа № 203/2320/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, –

ВСТАНОВИЛА:

       У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 травня 2012 року вона є власником частини приміщення магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення №№41, 42, 55, 56. Власником іншої частини зазначеного приміщення є відповідач.
       Так, протягом періоду з 2012 року по 2021 рік позивачка неодноразово зверталась до відповідача щодо спільного порядку користування вищезазначеним приміщенням, проте домовленості між сторонами досягнуто не було.
       На теперішній час відповідач одноособово користується спірним приміщенням, чим порушує права позивачки, як співвласника даного приміщення. Зокрема, 06 квітня 2021 року відповідачем було обмежено доступ позивачки до спірного приміщення. Про даний факт було повідомлено до правоохоронних органів.
       Відповідно до висновку експерта №25/21 від 30 квітня 2021 року існує один оптимальний варіант користування спірним нежитловим приміщенням. Однак, відповідач взагалі не хоче надавати доступ позивачці до приміщення.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнень, просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачці у користуванні приміщенням магазину, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.1-5).
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користування власністю – задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщенням магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., нежитлові приміщення №№41, 42, 55, 56 на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн 00 коп., витрати на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 9 600 грн 00 коп., а разом 10 508 грн 00 коп.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
        ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 травня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя було задоволено, а саме визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на ідеальну частку в приміщеннях магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ідеальну частку в приміщеннях магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 (а.с.13-14).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного суду від 07 вересня 2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково, заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя було задоволено частково, а саме визнано за ОСОБА_2 право власності на 48/200 частини приміщення магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на 152/200 частини приміщення магазину, загальною площею – 202,6 кв. м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 (а.с.101-107).
       06 квітня 2021 року відповідачем було обмежено доступ позивачки до спірного приміщення магазину на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним листом ГУНП в Дніпропетровській області №43/4662ж від 08 квітня 2021 року (а.с.15).
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази наявності перешкод з боку відповідача у доступі до спірного приміщення магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , а тому дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).
       Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.
       Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).
       Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
       Так, відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч.1 ст.355 ЦК України).
       Частиною 2 ст.386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
       Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Системний аналіз приписів законодавства дозволяє дійти висновку, що захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні майном є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звернувся до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.
       За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
       У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що районним судом безпідставно не враховано доводи сторони відповідача, що заявлена вимога є передчасною та позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що у свою чергу є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому, скаржник звертає увагу, що спірні приміщення є неподільними, а тому, на його думку, права та інтереси ОСОБА_2 захищаються шляхом виплати матеріальної компенсації. Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що оскаржуване судове рішення є таким, що порушує його право мирно володіти 152/200 частиною належного йому приміщення магазину.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
       Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
       Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Так, одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), – усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
       Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
       У справі, яка переглядається, відповідач заперечував той факт, що позивачка не має можливості потрапити до спірного приміщення магазину та вказував, що між ними не існує спору з цього приводу, проте, будь-яких доказів зазначених обставин суду не надав.
       Натомість, судом першої інстанції установлено, що позивачка є власником 48/200 частини приміщення магазину, загальною площею – 202,6 кв.м., розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 .
       При цьому, ОСОБА_2 на підтвердження своїх позовних вимог суду було надано докази того, що 06 квітня 2021 року відповідачем їй було обмежено доступ до спірного приміщення магазину на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 .
       Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених належними та допустимими доказами, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
       Водночас, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що в подальшому, співвласники не позбавлені права розділити майно в натурі відповідно до належних часток, визначити порядок користування майном або розподілити доходи від нього.
       Доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на наступне.
       Частинами 1, 3 та 4 ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх витрат на правову допомогу надано: договір про надання правової допомоги №8/21-РЗ, укладений 08 червня 2021 року між адвокатським об`єднанням «ІСТЕЙТ» та ОСОБА_2 (а.с.159-162), ордер про надання правничої допомоги адвокатом Бевза М.О. клієнту Олійник О.А. (а.с.157), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 лютого 2019 року №112 на ім`я ОСОБА_3 (а.с.158), додаткова угода №1 до договору №8/21-РЗ від 08 червня 2021 року (а.с.163-164), розрахунок витрат на правову допомогу (а.с.165), акт №1 наданих послуг до договору №8/21-РЗ від 08 червня 2021 року (а.с.166), рахунок №1 від 07 грудня 2022 року про сплату позивачкою адвокату 9 600 грн за надані послуги (а.с.167).
       Також матеріалами справи підтверджується, що представник позивачки здійснював свої обов`язки визначені договором про надання правової допомоги, підготовляв та направляв процесуальні документи.
       Наданий позивачкою рахунок №1 від 07 грудня 2022 року містить всі необхідні реквізити: дату видачі, суму, прізвище та ініціали позивачки, відомості про адвоката, підпис, зазначено, що грошові кошти сплачені позивачкою згідно договору про надання правової допомоги від 08 червня 2021 року (а.с.167).
       Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.
       При цьому, колегія суддів погоджується із висновком районного суду в частині визначення розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, оскільки заявлена позивачкою сума у розмірі 9 600 грн знаходиться в межах граничних витрат, передбачених законом та узгоджується, зокрема, зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2023 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова