ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року	Львів	Справа № 140/3540/23 пров. № А/857/12158/23	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Затолочного В.С.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 року (рішення ухвалене у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Костюкевича С.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

                                           ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі – в/ч НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін), відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбаченої абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”; зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” за 16 календарних років військової служби; визнання бездіяльності протиправною щодо не проведення остаточного розрахунку при звільненні її з військової служби та зобов`язання нарахувати на виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період із 17.12.2022 по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців із одночасною компенсацією нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 № 44.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1000-ос «Про особовий склад» з 16.12.2022 виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знята зі всіх видів забезпечення. Загальна вислуга років позивача на момент звільнення склала 28 років 06 місяців 07 днів (календарна військова - 16 років 03 місяці 04 дні; пільгова - 09 років 00 місяців 05 днів).  Зазначила, що 06.01.2023 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про вжиття заходів щодо нарахування та виплату їй одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, розмір та порядок виплати якої визначений абзацом 2 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», проте, листом відповідача від 13.01.2023 № 11/Р-10-14 отримала відмову, оскільки при звільненні за підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” відсутні підстави для виплати їй зазначеної допомоги. Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача та зазначає, що вона як військовослужбовець, що звільнена з військової служби за наявності вислуги років 16 років 03 місяці 04 дні, що перевищує 10 років, має право на одноразову грошову допомогу, передбачену абзацом другим пункту 2 статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. Просив позов задоволити.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржила Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.12.2022 наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №994-ОС ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом “г” (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати службу): один з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1000-ос «Про особовий склад» 16.12.2022 позивачка виключена зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знята зі всіх видів забезпечення. 
Згідно даного наказу вислуга років позивача станом на 16.12.2022 становить: календарна військова – 16 років 03 місяці 04 дні; пільгова - 09 років 00 місяців 05 днів; всього - 28 років 06 місяців 07 днів. При звільненні зі служби ОСОБА_1 не було виплачено одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
Позивач 06.01.2023 звернулася до відповідача із заявою, в якій просила видати наказ про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби.
Листом від 13.01.2023 № 11/Р-10-14 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки розмір допомоги при звільненні за підставами згідно підпункту “г” пункту 3 частини 5 статі 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” не визначений.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбаченої частиною другою статті 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою   Конституція України   виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до   статті 17 Конституції України   перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див.   рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99   та   від 20.03.2002 №5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002).
Закон України 25.03.1992 № 2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно частини 1 статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до   статті 40 Закону №2232-ХІІ   гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України   “Про Збройні Сили України”,   “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”,   “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”,   “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей” та іншими законами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені   Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ).
Пунктом 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно пункту 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення
Відповідно до пункту 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються КМУ, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення   визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з абзацом другим пункту 2 статті 15   Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 №558   затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі -   Інструкція № 558).
Пунктом 2 глави 9 розділу V Інструкції № 558 визначено, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини та інші поважні причини, визначені   Переліком сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Аналогічні правові норми містяться і в пункті 10   постанови КМУ від 17.07.1992 № 393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб”  (далі - Порядок №393).
У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається КМУ, такі військовослужбовці мають право на спірну одноразову грошову допомогу за наявності вислуги 10 років і більше незалежно від способу її обчислення (у календарному обчисленні чи на пільгових умовах). Розмір вказаної одноразової грошової допомоги для такої категорії військовослужбовців знаходиться в прямій залежності від кількості повних календарних років їх служби.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 (справа № 380/2427/20), від 24.11.2020 (справа № 822/3008/17) та від 11.04.2018 (справа № 806/2104/17).
Апеляційним судом встановлено та згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 14.12.2022 №994-ОС, позивача ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом “г” (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати службу): один з подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України №2232-ХІІ.
Вислуга років позивача станом на станом на 16.12.2022 становить: календарна військова – 16 років 03 місяці 04 дні; пільгова - 09 років 00 місяців 05 днів; всього - 28 років 06 місяців 07 днів.
Відтак, позивач, як військовослужбовець, що звільнена з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років), тобто з підстави передбаченої підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ, за наявності вислуги років - 28 років 06 місяців 07 днів (тобто умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана), має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2   статті 15 Закону №2011-ХІІ, в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу такої грошової допомоги станом на час її звільнення.
Оскільки позивач є військовослужбовцем, звільненим з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, прямо передбаченої підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ, має вислугу років, що перевищує 10 років, тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набула право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2   статті 15 Закону №2011-XII, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Аналогічна позиція щодо набуття права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої абзацом другим пункту 2  статті 15 Закону №2011-XII, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні з військової служби за підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України №2232-ХІІ викладена у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2023 у справі № 260/5243/22.
Щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 17.12.2022 по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією нарахованої суми податку з доходів фізичних осіб, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із частиною 1 та 2 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статтею 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановлення останнього є вкрай необхідним для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, оскільки день фактичного розрахунку є кінцевою датою нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.
Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі N 821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 року у справі № 260/348/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 400/3365/19.
Разом з тим, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, суд вважає вимогу про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передчасною, оскільки неможливо обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням таких критеріїв, як розумність, справедливість та пропорційність.
Таким чином у задоволенні позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 17.12.2022 по день фактичного розрахунку із одночасною компенсацією нарахованої суми податку з доходів 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-

                                                  ПОСТАНОВИЛА:          

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30.05.2023 року у справі №140/3540/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. С. Затолочний