ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2428/23 Справа № 243/12152/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мірошниченко Л.Є. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста  О. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді                Корчистої О.І.
суддів:                         Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 243/12152/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія-БТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати,
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія-БТ»,
на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2022 року,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія-БТ» (далі за текстом ТОВ «Синергія-БТ») про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Позов обґрунтований тим, що з лютого 2020 року по час звернення до суду він перебуває у трудових відносинах з відповідачем. 
З 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом. Вказував, що на нього, як на прийнятого на військову службу за контрактом, в квітні 2020 року в особливий період розповсюджуються гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, а саме на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. 
Разом з цим відповідач проводив виплату середнього заробітку з квітня до вересня 2020 року. 
Станом на жовтень 2021 року розмір заборгованості по заробітній платі становить 88 081,80 гривень, яка відповідачем не виплачена.
Також, посилаючись на  ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», вважає, що відповідач повинен виплатити на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час затримки розрахунку з 01 жовтня 2020 року по 30 вересня 2021 року, яка, відповідно до проведеного ним розрахунку, складає 4 317,69 гривень.
Просив суд стягнути з ТОВ «Синергія-БТ» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 88 081,80 гривень та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 4 317,69 гривень.
Заочним рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з ТОВ «Синергія-БТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 1 вересня 2020 року по 31 жовтня 2021 року в сумі 88 081,80 гривень без утримання податків і обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «Синергія-БТ» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 4 317,69 гривень, з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі. Стягнуто з ТОВ «Синергія-БТ» судовий збір в сумі 908 гривень на користь держави. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог. 
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2022 року заяву ТОВ «Синергія-БТ» про перегляд заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2022 року залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ТОВ «Синергія-БТ» просить скасувати заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з веденням бойових дій, у тому числі і на території міста Слов`янськ Донецької області, ТОВ «Синергія-БТ» було евакуйоване. Представник відповідача не мав можливості бути присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи в суді та був позбавлений права захистити права підприємства. Згідно довідки ТОВ «Синергія-БТ» станом на жовтень 2021 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 складала 88 084,02 гривень, середньоденна заробітна плата – 374,73 гривень. На час прийняття рішення судом першої інстанції сума заборгованості змінилася, однак судом це не було враховано при прийнятті рішення. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Синергія-БТ» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.
Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст. 5 ЦПК України).
Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 29 липня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ТОВ «Синергія-БТ» на посаду охоронця.
В березні 2020 року ОСОБА_1 уклав контракт строком на два роки на проходження військової служби у Збройних Силах України.
Згідно із наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 31 березня 2020 року № 94 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та зарахований до списків особового складу Збройних Сил України.
Відповідно до наказу керівника підприємства ТОВ «Синергія-БТ» № 247 від 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 увільнено від роботи охоронця з 13 квітня 2020 року у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом із збереженням робочого місця, посади і середнього заробітку до дня звільнення або закінчення особливого періоду.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 квітня 2020 року №108, старший лейтенант ОСОБА_1 вважається таким, що приступив до виконання службових обов`язків з 13 квітня 2020 року та з 14 квітня 2020 року його зараховано на всі види забезпечення.
Згідно довідки за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 13 квітня 2020 року по теперішній час.
Згідно довідки ТОВ «Синергія-БТ» за вих. № 77/01-05 від 04 лютого 2022 року станом на жовтень 2021 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 складає 88084,02 гривень; середньоденна заробітна плата – 374,73 гривень.
З жовтня 2020 року відповідач безпідставно припинив виплату щомісячного середнього заробітку на користь позивача.
Відповідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Як зазначено в ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту»,частиною другою статті 44,частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту»,частиною 2 статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантії, передбачених ними, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності особливого періоду.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Указом виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ, (далі - Указ № 303/2014) y зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію. Така мобілізація в послідуючому оголошувалась Указами Президента України від 06 травня 2014 року, 21 липня 2014 року, 14 січня 2015 року.
У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 1 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду», зазначено, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.
Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.
Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
Матеріалами справи доведено, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, в період дії особливого стану, який не закінчений на момент розгляду справи, із квітня 2020 року був прийнятий на військову службу за контрактом, яку проходив і на час розгляду справи судом першої інстанції, а тому на нього поширюються гарантії передбачені ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяли на час виникнення правовідносин та ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідач, в порушення вищевказаних норм, з жовтня 2020 року неправомірно припинив сплачувати позивачу заробітну плату, чим порушив його трудові права.
У заявленому позові позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за період, починаючи з вересня 2020 року по жовтень 2021 року в сумі 88 081,80 гривень.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаному розмірі суд першої інстанції вірно керувався положеннями ч. 3 ст. 119 КЗпП України та погодився з розміром заборгованості, визначеним позивачем згідно Порядку розрахунку середнього заробітку, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі за текстом Прядок ).
Згідно ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (Закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Сума компенсації згідно ст. 3 Закону обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць ст.4 Закону).
Оскільки відповідач допустив порушення строків виплати заробітної плати позивачу за вищевказаний період, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 4 317,69 гривень є також обґрунтованими, сума перевірена судом першої інстанції і підлягає задоволенню.
В апеляційній скарзі, посилаючись на інший розмір заборгованості, відповідач відповідних доказів на підтвердження зазначеного не надав, тому вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду не приймає.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для скасування рішення заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2023 року немає.
Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія-БТ» залишити без задоволення.
Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 28 серпня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста