ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/946/20	Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/309/23 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
учасників справи: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Черніцького І.Р.; представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Череватого П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №604/946/20 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Черніцький Іван Романович, на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Череватий Петро Миколайович на додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Журавель Світлана Степанівна про визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні, визнання чатково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації на будинок, постановленого суддею Сидорак Г.Б., -
                                       ВСТАНОВИВ:     
       У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       В обґрунтування вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був чоловіком позивача ОСОБА_1 . За час подружнього життя ними був побудований житловий будинок, в якому вони обоє були зареєстровані та спільно проживали і який був об`єктом спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку майна, а спадкоємцями першої черги були дружина – ОСОБА_1 , та діти померлого – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які мали право на обов`язкову часту в майні. На усне звернення до нотаріуса в 2020 році вона отримала копію заповіту від 29 липня 2016 року та копію заяви від 23 лютого 2018 року, з якої вбачалося, що вона відмовилася від отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та відмовилася від обов`язкової частки у спадщині. 
       В липні 2020 року вона дізналася, що на ім`я відповідача видано свідоцтво про право на спадщину від 16 грудня 2019 року на все будинковолодіння АДРЕСА_1 та вважає, що реєстрація об`єкта нерухомості за відповідачем порушує її право власності на вказаний будинок, який належав їй та її померлому чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що будь-яких заяв про відмову від своєї частки у спадщині на користь інших спадкоємців вона не подавала та від належної їй частки майна не відмовлялася. 
       Із змісту заяви від 23 лютого 2018 року вбачається, що в ній є неточності стосовно зазначення особи померлого та того, кого ця заява стосується. Підписуючи заяву в нотаріуса, вона була переконана, що підписує документи, пов`язані з оформленням спадкових прав на своє ім`я. Позов просить задовольнити в повному обсязі.
       Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Журавель С.С., в частині вимог про визнання відмови від прийняття обов`язкової частки спадщини недійсною, та як наслідок визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за ОСОБА_1 1/12 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як обов`язкової частки у спадщині після смерті чоловіка закрито.
       Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Журавель С.С., про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (заповітом), що видано приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в частині визначеної йому частки 1/2, яка відповідно до закону має становити 1/2 частину, та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 залишено без задоволення.
       Додатковим рішенням Підволочиського районного суду від 13 січня 2023 року поновлено адвокату Череватому П.М. строк на подання доказів понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
       Заяву представника відповідача адвоката Череватого П.М. про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа – приватний нотаріус Журавель С.С. (юридична адреса: м.Скалат, вул.Грушевського,8, Підволочиський район), про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання права на обов`язкову частку у спадковому майні, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації - задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) понесені витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.
       Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Черніцький І.Р. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду від 15 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, таким що прийнято без дотримання норм матеріального та процесуального права . 
       Зазначає, що суд, відмовляючи у позові, помилково прийшов до висновку, що заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна.
       Вважає, що такий висновок суду суперечить вимогам діючого законодавства та не підтверджується жодними доказами.
       Відповідно до вищевказаної заяви вона відмовилась від одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, передбачену їй відповідно до ст.1241 ЦК України, однак у жодному разі не відмовлялась від належної їй частки у праві спільної сумісної власності та не погоджувалась із тим, що таке майно є особистою власністю спадкодавця.
       Нотаріус не вправі була самостійно включати вказану частку до складу спадкового майна ОСОБА_3 та видавати відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все будинковолодіння. АДРЕСА_4 , який належить їй як частка у спільній сумісній власності подружжя не повинна була входити до складу спадкового майна після смерті її чоловіка.
       Зазначає, що висновки суду про те, що вона не скористалась своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя та не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, що свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю, є помилковими, оскільки звернення до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. 
       Зазначення у заяві від 23.02.2018, що вона не бажає отримувати свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільно сумісного майна, оскільки майно належало померлій на праві особистої приватної власності, не є належним підтвердженням встановлення факту належності такого майна спадкодавцю на праві особистої приватної власності, усвідомлення та прийняття такого факту позивачкою. Вважає, що суд безпідставно прийняв до уваги вказану заяву як підставу відмови у задоволенні позовних вимог.
       Подана нею заява від 23.02.2018р. року не змінює правового статусу спірного майна, як сумісного майна подружжя та не має наслідком входження належної позивачці 1/2 частини спірного будинковолодіння до складу спадщини.
       У відзиві на рішення Підволочиського районного суду від 15 грудня 2022 року представник відповідача адвокат Череватий П.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вона є необґрунтованою. Представник позивача у апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною відмови ОСОБА_1 від прийняття обов`язкової частки у спадщині та визнанні за нею права власності на 1/12 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Представник позивачки погоджується з тим, що його довірителька усвідомлювала та розуміла факт відмови від прийняття обов`язкової частки у спадщині, тому рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути скасоване.
       Зазначає, що позивачка, надаючи пояснення у суді першої інстанції, повідомила суд, що її відмова від прийняття обов`язкової частки у спадщині на користь відповідача була добровільною, та вона розуміла значення своїх дій та бажала настання відповідних наслідків. Оскільки відмова позивачки від прийняття обов`язкової частки у спадщині була зафіксована нотаріусом у її заяві від 23.02.2018р., то підстав вважати, що позивачка не усвідомлювала зміст вказаної заяви, немає.        
       Окрім того, судом першої інстанції вірно взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що позивачка, не дивлячись на похилий вік, не мала будь-яких вад фізичного та психічного здоров`я, в силу яких вона не могла б усвідомлювати зміст своїх вчинків, а відтак, могла та повинна була розуміти зміст підписуваних нею документів.
       Посилається на те, що поведінка позивачки суперечить добросовісності, оскільки не відповідає її попереднім заявам та поведінці, хоча відповідач розумно покладався на них, а нотаріус правомірно видав відповідачу оспорюване свідоцтво на все спірне будинковолодіння, враховуючи і волевиявлення позивачки, викладене у відповідній заяві.
       У апеляційній скарзі на додаткове рішення Підволочиського районного суду від 13 січня 2023 року, ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Череватий П.М. просить скасувати додаткове рішення Підволочиського районного суду від 15 січня 2023 року та ухвалити нове, яким стягнути на його користь 10000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. Посилається на те, що суд безпідставно зменшив суму витрат на правову допомогу, оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони . Суд не має вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. 
       Вважає, що суд при ухваленні додаткового рішення у даній справі допустив порушення вимог ст.ст.12,13,137 ЦПК України.
       Під час розгляду справи в апеляційному суді позивачка та її представник адвокат Черніцький І.Р. підтримали вимоги апеляційної скарги, зіславшись на викладені у ній доводи. Апеляційну скаргу на додаткове рішення заперечили. 
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Череватий П.М. заперечив апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 . Рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим. Підтримав вимоги апеляційної скарги на додаткове рішення, просить задовольнити апеляційну скаргу та стягнути витрати на правову допомогу в повному обсязі.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 підлягає до задоволення, однак, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 до задоволення не підлягає. 
       Відмовляючи у задоволенні позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася від права на 1/2 частку спірного будинковолодіння — спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке вважала особистою приватною власністю спадкодавця.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає не повністю.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
       Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
       Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
       Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
       Звертаючись до суду із позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок позивачка вказувала, що оспорюване свідоцтво, яке видано приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я відповідача — її онука ОСОБА_2 , порушує її майнові права в частині права власності на 1/2 частину будинковолодіння, за адресою АДРЕСА_1 , як частку в спільній сумісній власності подружжя — її та нині покійного ОСОБА_3 , а тому просила визнати зазначене свідоцтво частково недійсним, а саме в частині 1/2 будинку, зважаючи на рівність часток у спільній сумісній власності подружжя. При цьому позивачка вказувала, що спірний будинок було зведено за час шлюбу з ОСОБА_3 (шлюб укладено 22.06.1958 року), однак зареєстровано будинок у 2001 року на чоловіка. У будинку за адресою АДРЕСА_1 вона проживала і продовжує проживати, зареєстрована у будинку, вказаний будинок є її єдиним житлом. А тому нотаріус неправильно видала свідоцтво на весь будинок на онука ОСОБА_2 - спадкоємця її покійного чоловіка за заповітом.
       Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 07 лютого 2018 року Виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області.
       На запит суду, приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. надано копію спадкової справи №15/2018, заведеної до майна померлого ОСОБА_3 .
       Як вбачається із заповіту, складеного 29 липня 2016 року у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №1389, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Згідно заяви, зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №19, від 24 січня 2019 року, після смерті діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину прийняв ОСОБА_2 .
       Рішенням Підволочиського суду Тернопільської області у справі №604/99/19 від 12.03.2019 року: встановлено факт належності ОСОБА_3 правовстановлюючого документу – свідоцтва про право власності на будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 , виданого 06 червня 2002 року на підставі рішення виконкому Скалатської міської ради від 30 жовтня 2001 року №83; встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дідом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення набрало законної сили.
       Як вбачається із заяви, зареєстрованої в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №345, від 16 грудня 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. із заявою, в якій просить видати на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті діда ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 06 червня 2002 року Скалатською міською радою на підставі рішення виконкому Скалатської міської ради від 30 жовтня 2001 року №83, будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
       Згідно інформації Бюро технічної інвентаризації від 10 лютого 2019 року №65, а також довідки про технічний опис об`єкта нерухомого майна, виданої Бюро технічної інвентаризації 10 лютого 2019 року №66, до будинковолодіння АДРЕСА_1 відносяться будівлі та споруди, а саме: житловий будинок загальною площею 61,3 м.кв, житловою площею 37,1 м.кв, тамбур, сходи, прибудова, літня кухня з гаражем, господарські будівлі, підвал, підвал, вбиральня, огорожа.
       Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 грудня 2019 приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Журавель С.С. за реєстровим №3354, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , 1932 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його онук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
       Право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано 16.12.2019 року на підставі зазначеного вище свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_2 , що вбачається з Витягу з ДРРПНМ про реєстрацію права власності №193443696 від 17.12.2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1987839861246. Що також підтверджується відповіддю на запит адвоката Черніцького І.Р. Бюро технічної інвентаризації №49 від 24 липня 2020 року.
       Відповідно до довідки №700, виданої 17 серпня 2020 року виконкомом Скалатської міської ради, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 .
       Як вбачається із копії свідоцтва про одруження НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , 1932 року народження, та ОСОБА_9 , 1940 року народження, 22 червня 1958 року одружилися у Скалатському райбюро ЗАГС, актовий запис №31. Після реєстрації шлюбу, дружині присвоєно прізвище - « ОСОБА_10 ».
       Згідно довідки №24, виданої 20 лютого 2018 року Скалатською міською радою Підволочиського району Тернопільської області, на день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним в житловому будинку АДРЕСА_1 була зареєстрована його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .        
Як стверджується паспортом громадянина України МС525783 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 з 22.12.1966 року. 
       Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
       Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
       Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
       Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
       У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
       Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
       Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
       Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус, у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
       Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
       Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
       Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
       Відмовляючи у позові про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, суд виходив із тих обставин, що позивачка добровільно відмовилася від своєї 1/2 частки на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у спільному сумісному майні подружжя та визнала, що цей будинок є особистою власністю її чоловіка, нині покійного ОСОБА_3 , а, отже, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на онука ОСОБА_2 на спірне будинковолодіння в цілому, права позивачки не були порушені. При цьому суд, як на підставу відмови у позові посилався на нотаріально посвідчену заяву позивачки від 23.02.2018 року.
       Однак, такі висновки суду є передчасними, оскільки судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано неправильну оцінку доказам. 
       Так, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №47, від 23.02.2018 року. У заяві вказано, “ ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій чоловік — гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє місце проживання якого було АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилась спадщина на яку померлий залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Тернопільської області Журавель С.С. 29 липня 2016 року, зареєстрований в реєстрі №1389, згідно якого все своє майно заповів в користь ОСОБА_2 .
       Зміст статті 1241 Цивільного Кодексу України, згідно якої я, як непрацездатна, маю право на обов`язкову частку у спадщині, мені нотаріусом роз`яснено.
       Я, гр. ОСОБА_1 , повідомляю, що одержувати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку не бажаю.
       Зміст статей 57, 60-63, 69, 70, 72 Сімейного кодексу України, статей 225, 229-231, 233, 368-370, 1241, 1273-1275 Цивільного Кодексу України, мені, чоловіку померлої, нотаріусом роз`яснено. Виділяти частку в спільному майні подружжя та отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя я не бажаю, оскільки вищевказане майно належало померлій на праві особистої приватної власності.” (а.с.9 т.1)
       Висновки суду про те, що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя та не звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, що свідчить про визнання нею належності майна особисто спадкодавцю, є помилковими, оскільки звернення до нотаріуса з відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. 
       Зазначення у заяві від 23.02.2018, що вона не бажає отримувати свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільно сумісного майна, оскільки майно належало померлій на праві особистої приватної власності, не є належним доказом спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, підтвердженням встановлення факту належності такого майна спадкодавцю на праві особистої приватної власності, усвідомлення та прийняття такого факту позивачкою, з огляду на її похилий вік на неточності у самій заяві.
       Так, із змісту заяви від 23.02.2018 року вбачається, що в останньому абзаці її викладу немає чіткого змісту, в ній наявні неточності як щодо особи померлого так і того, кого ця заява стосується, а також не конкретизоване майно спадкодавця, з урахуванням тих обставин, що до спадкового майна ОСОБА_3 входили також земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства які увійшли до спадкової маси та на які видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.77-97 т.1).
       Заява від 23.02.2018р. року не змінює правового статусу спірного будинковолодіння, як сумісного майна подружжя, та не має наслідком входження належної позивачці 1/2 частини спірного будинковолодіння до складу спадщини.
       Отже, суд помилково прийняв до уваги вказану заяву на підставу спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне будинковолодіння та відмови у задоволенні позовних вимог.
       Спірне будинковолодіння було об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивачки та її покійного чоловіка (спадкодавця), яке ними зведено за час шлюбу, єдиним місцем проживання позивачки із 1966 року, а тому його 1/2 частина не повинна була входити до складу спадщини. Нотаріус не вправі був включати вказану частку до складу спадкового майна ОСОБА_3 та видавати відповідачу — спадкоємцю за заповітом свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все будинковолодіння. Зазначення позивачкою у своїй заяві від 23.02.2018р., що вона не бажає отримувати свідоцтво про право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - спірного будинковолодіння, не змінює його правового статусу, як сумісного майна подружжя та не спростовує презумпції спільного сумісного майна подружжя.
       Видачею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16.12.2019 року приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , в частині 1/2 вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та проведеною державною реєстрацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №34656530 від 11.12.2019 року порушуються права власності позивачки ОСОБА_1 , які підлягають захисту у заявлений спосіб шляхом визнання частково недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами.
       Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Оскільки суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування у вищевказаній частині з підстав, передбачених п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
       Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення та стягуючи 2000 грн. витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що до заяви не долучено розрахунку витрат на надання правової допомоги, не зазначено скільки часу було затрачено адвокатом на надання кожної із послуг, та не вказано їх вартості. 
       У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. 
       Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.
       Оскільки судом апеляційної інстанції рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року скасовується, тому додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року втрачає силу. 
       Враховуючи наведене, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Череватий П.М., про незаконність та необґрунтованість додаткового рішення суду. А тому вказана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд , - 
постановив:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Черніцький Іван Романович задовольнити.
       Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 грудня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Журавель Світлана Степанівна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок.
       Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
       Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 16.12.2019 року приватним нотаріусом Журавель С.С. на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , а саме: в частині 1/2 вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Череватий Петро Миколайович залишити без задоволення.
       Додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13 січня 2023 року скасувати.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 4 липня 2023 року.

Головуючий Дикун С.І. 

Судді: Костів О.З.        

                                                                                Храпак Н.М.