П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/18952/22	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
03.04.2023 року;
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
                 
               П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.10.2019 року по 23.11.2022 року включно;
зобов`язати Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.10.2019 року по 23.11.2022 року включно в сумі 656 501 грн. 94 коп.
В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01.05.2015 року по 01.10.2019 року позивач проходив військову службу у Чернівецькому обласному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Наказом від 01.10.2019 року №228 позивач виключений зі списків особового складу обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
За період проходження військової служби позивачу не нараховувалась індексація грошового забезпечення. Вказану бездіяльність обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки позивач оскаржив в судовому порядку та рішенням суду, яке набрало законної сили в іншій адміністративній справі, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року.
Фактичний повний розрахунок проведений з позивачем 24.11.2022 року шляхом нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за цей період у сумі 84443,63 грн.
У зв`язку із чим, з огляду на положення статтей 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Проаналізувавши положення статтей 116, 117 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення відбувається за сукупністю наступних умов: невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність/наявність спору про розмір таких сум. 
При цьому, з посиланням на приписи статтей 24, 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 40, 109, 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, суд першої інстанції визначив, що переміщення (вибуття) військовослужбовця до нового місця служби та звільнення військовослужбовця з військової служби не є тотожними поняттями.
З огляду на характер спірних правовідносин, оскільки відповідачем не приймався наказ про звільнення позивача з військової служби, військова служба з позивачем не припинена, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових обставин для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді відшкодування на користь військовослужбовця середнього грошового забезпечення за період затримки у виплаті грошового забезпечення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статтей 116, 117 КЗпП України і помилково не враховано, що не проведення відповідачем своєчасного розрахунку із позивачем є прямим наслідком відповідальності у вигляді відшкодування на користь останнього середнього заробітку (грошового забезпечення).
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація грошового забезпечення тощо).
Акцентуючи увагу на приписах наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, апелянт наголошує на тому, що виплата грошового забезпечення військовими частинами здійснюється на підставі наказів командирів відповідних частин до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини включно та на момент виключення зі списків особового складу, а отже військова установа повинна здійснити усі необхідні розрахунки. Жодна інша військова установа не може нести відповідальність за несвоєчасне проведення розрахунку та, відповідно, - здійснити відшкодування військовослужбовцю у зв`язку із затримкою розрахунку.
Відзив на апеляційну скаргу від Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки не надходив.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 з 08.05.2015 року по 01.10.2019 року проходив військову службу у Чернівецькому обласному військовому комісаріаті.
Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 20.09.2019 року №391 відповідно до пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України увільнено від займаної посади та призначено підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера мобілізаційного відділу Чернівецького обласного військового комісаріату оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », заступником начальника відділу радіаційного, хімічного, біологічного захисту управління оперативного забезпечення управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Наказом військового комісара військового комісара Чернівецького обласного військового комісаріату 01.10.2019 року №28 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера мобілізаційного відділу, призначеного наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.09.2019 №391 на посаду заступника начальника відділу радіаційного, хімічного, біологічного захисту управління оперативного забезпечення управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », визначено таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в м. Одесу.
З 01 жовтня 2019 року позивача виключено із списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 04 січня 2022 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративним судом від 12 вересня 2022 року по справі №420/15984/22, зобов`язано Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
На виконання судового рішення у справі №420/15984/22 відповідач 24.11.2022 перерахував на картковий рахунок позивача 84 443,63 грн, що підтверджується банківською випискою.
З огляду на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент виключення позивача зі списків особового складу та до 19.07.2022 року – до дати набрання чинності Закону №2352-IX від 01.07.2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З 19.07.2022 року положення статті 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з відповідного періоду – не більш як за шість місяців).
Водночас, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган (роботодавець) повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (з відповідного періоду – але не більш як за шість місяців).
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Слід враховувати, що правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.
Зокрема, частиною 3 статті 24 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У частині 1 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, яка діяла на час виключення позивача зі списків особового складу) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Також, відповідно до пункту 40 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.
Разом з цим, відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Слід також, зазначити, що відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міноборони України від 07.06.2018 року №260, військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
За час прийняття справ і посади військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в межах строків, визначених чинним законодавством для прийняття та здавання справ і посади, виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною посадою, виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
У разі виникнення спірних питань щодо нарахування грошового забезпечення виплата здійснюється у безспірному розмірі до вирішення питань у встановленому чинним законодавством порядку.
Виходячи з обставин цієї справи, під час виключення позивача зі списків особового складу обласним військовим комісаріатом здійснено нарахування грошового забезпечення у безспірному розмірі. Оспорювану частину грошового забезпечення в подальшому нараховано на виконання рішення суду.
Судом першої інстанції вірно враховано, на момент виникнення спірних правовідносин та звернення із цим адміністративним позовом, позивач продовжує проходити військову службу, з військової служби звільнений не був та дія контракту про проходження військової служби з ним не припинена.
На переконання апеляційного суду, наведеним виключаються правові обставини для застосування положень статті 117 КЗпП України у зв`язку із затримкою розрахунку на момент виключення позивача зі списків особового складу, не пов`язаним із його звільненням з військової служби.
Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права і обставинам справи, колегія суддів відповідно до статті 316 КАС України вважає, що судове рішення підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                                     О.В. Яковлєв