ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5576/23 Справа № 211/3777/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді                 Агєєва О.В.,
суддів:         Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання          Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №211/3777/22 за позовом ОСОБА_1 до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), треті особи: Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 , про звільнення спадкового майна з-під арешту, з апеляційною скаргою Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Сарат Н.О., - 

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про звільнення спадкового майна з-під арешту. В обґрунтування позову пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько– ОСОБА_3 . З метою прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кульбіди Є.М., однак їй будо відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що у результаті перевірки відомостей за Державним реєстром реєстрації речових прав на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон були виявлені записи про арешт нерухомого майна ОСОБА_3 . Позивач намагалась вжити заходи досудового врегулювання, однак вона не є стороною виконавчого провадження. Враховуючи вищевикладене просить позов задовольнити та зняти арешт з нерухомого майна, що належало ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , який накладено в межах виконавчих проваджень № 46275168 від 07.04.2016 року та ВП № 55973972 від 11.06.2018 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року  (з урахуванням додатного рішення цього ж суду від 15 червня 2023 року) позовні вимоги були задоволені. Зобов`язано Довгинцівський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), зняти арешт з нерухомого майна, що належало ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , який накладено: 13.04.2016 року номер запису про обтяження 14138280 (спеціальний розділ), постановою Довгинцівського ВДВС міста Кривий Ріг у Дніпропетровській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 46275168 від 07.04.2016 року та 18.06.2018 року за номером запису про обтяження 14138280 (спеціальний розділ), постановою Довгинцівського ВДВС міста Кривий Ріг у Дніпропетровській області, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП 55973972 від 11.06.2018 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З даним рішенням не погодився відповідач Довгинцівський ВДВС у місті Кривому Розі та подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначає, що жодною нормою не передбачено зняття арешту з майна у разі завершення виконавчого провадження з підстав: п.10 ст.49 ЗУ “Про виконавче провадження” (редакція на момент вчинення виконавчої дії); п.7 ч.1 ст.47 ЗУ “Про виконавче провадження” (редакція на момент вчинення виконавчої дії); п.2 ч.1 ст.47 ЗУ “Про виконавче провадження” (редакція на момент вчинення виконавчої дії); п.2 ч.1 ст.37 ЗУ “Про виконавче провадження”; п.3 ч.1 ст.39 ЗУ “Про виконавче провадження”. У Відділі перебувало виконавче провадження №55973972 з примусового виконання виконавчого листа №211/457/18 від 09.02.2018 року, про стягнення аліментів на користь матері дитини, ОСОБА_2 . Борг на 28.11.2021 складає 111000,72 грн.. В даному виконавчому провадженні також не сплачений штраф на користь матері та виконавчий збір на користь держави. Стягувач за даним виконавчим документом не повідомила про відсутність претензій до боржника щодо наявності боргу, а отже борг не сплачений (виконавчий збір та витрати також). Відповідно до п.1 ст.40 ЗУ “Про виконавче провадження” у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. У Постанові Касаційного цивільного суду №199/5826/16-ц від 12.08.2020 року зазначено, що у разі смерті платника аліментів, зобов`язання щодо сплати боргу нерозривно пов`язане з особою боржника та має бути виконане після його смерті спадкоємцем. Оскільки у померлого є дружина, дитина, а й, можливо, батьки, тож невідомо, чи буде виконане рішення суду про сплату аліментів за рахунок спадкового майна. Стягувачем зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №55973972 є матір позивача, тож невідомо, чи має вона претензії щодо їх сплати за рахунок спадкового майна, оскільки позивача утримувала вона до 18 років, одержувачем аліментів також була вона. Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Тобто позивач була ознайомлена з боргами свого батька, але не бажає сплачувати їх

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що підставою для не зняття арешту є заборгованість по аліментах, які однак сплачувались на користь ОСОБА_2 , яка в свою чергу отримувала їх на утримання самої позивачки. Зазначає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна. Дійсно, у випадку смерті платника аліментів його спадкоємці зобов`язані погасити заборгованість за аліментами на дитину. Однак позивач як єдиний спадкоємець і є тою самою дитиною, перед якою виникли зобов`язання зі сплати аліментів, а отже накладення арешту на все нерухоме майно перешкоджає їй користуватись, володіти та розпоряджатись належним майном.

В судовому засіданні представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивач, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 .
З метою прийняття спадщини, після смерті батька ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кульбіди Є.М., однак їй будо відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що у результаті перевірки відомостей за Державним реєстром реєстрації речових прав на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон були виявлені записи про арешт нерухомого майна ОСОБА_3 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.10.2022 року щодо ОСОБА_3 наявні наступні записи: номер запису про обтяження: 14138280 (спеціальний розділ); дата державної реєстраці 13 квітня 2016 року; державний реєстратор: Довгинцівський ВДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 46275168 від 07 квітня 2016 року, видана Довгинцівським ВДВС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області; вид обтяження: арешт нерухомого майна, все майно; опис предмета обтяження: все майно та номер запису про обтяження: 26556896 (спеціальний розділ); дата державної реєстрації: 11 червня 2018 року; державний реєстратор: Довгинцівський ВДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника №55973972 від 11 червня 2018 року, видана Міністерством юстиції України; вид обтяження: арешт нерухомого майна; опис предмета обтяження: все нерухоме майно.
Згідно листа Довгинцівського ВДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 01.09.2022 року №53676/1, виконавче провадження №46275168 було завершено 22.04.2016 року на підставі п.7 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавче провадження №55973972 було завершено 28.06.2022 року на підставі п.3 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, наявність арешту порушує права позивача як спадкоємця, внаслідок чого вона позбавлена права оформити на себе частку спадщини та в повному обсязі користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Згідно зі статтею 59 Закону під час вирішення такого спору з`ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно.
Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами цивільного судочинства, якщо вони виникають у цивільних правовідносинах.
Щодо заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов`язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог закону в межах виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами розділу VІІ ЦПК України.
Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Керуючись наведеними правовими нормами, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, – стягувача у виконавчому провадженні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (касаційне провадження №14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відтак, вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції не врахував вищезазначеного та ухвалив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , які були пред`явлені до неналежного відповідача, а саме відділу державної виконавчої служби. У даному випадку належним відповідачем у справі є ОСОБА_2 , в інтересах якої було накладено арешт на майно. Апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлена права подати позов до належного відповідача.

Відповідно до п.4 ч.1, п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Крім того, по даній справі судом першої інстанції 15.06.2023р. ухвалене додаткове рішення на підставі ч.1 ст.270 ЦПК України, яким вирішено питання розподілу судових витрат.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 14.07.2021р. по справі №761/15741/17 (провадження №61-3907св21): «додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
У пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього».

Враховуючи наведене додаткове рішення Довгинцівського районного суду Кривого Рогу від 15.06.2023р. слід вважати таким, що втратило силу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1, ч.13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача та скасовуючи рішення суду першої інстанції, з урахуванням ставок судового збору, що діяли на момент подання позову (992,40 грн. з немайнової вимоги), з позивача на користь відповідача слід стягнути 1488,60 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса), треті особи: Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 про звільнення спадкового майна з-під арешту - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) 1488 (тисячу чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Судді: 

Повне судове рішення складено 09 серпня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В.Агєєв