ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6022/21  Номер провадження 22-ц/814/3604/23	Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення на його користь із держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області моральну шкоду в розмірі 29 900 гривень. 
Зазначив, що з 2015 року він, ОСОБА_1 , як фізична особа підприємець, надавав юридичні послуги. Після внесення змін до Конституції України, з 30.09.2016 в Україні запроваджено так звану «адвокатську монополію», яка полягає в тому, що виключно адвокат може представляти інтереси інших осіб у суді. Зазначена стаття примусила його стати членом Національної асоціації адвокатів України проти його волі. Прохав відшкодувати шкоду, завдану його державною політикою, законодавчою і регуляторною діяльністю держави, яка виразилася в прийнятті ч. 6 ст. 45 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». (а.с. 1-7).
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди – відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позовних вимог.
Вказував на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, що місцевий суд не врахував при розгляді справи правові висновки Верховного Суду, висловлені у справах № 462/6463/16, № 214/7462/20, № 372/4412/15. 
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Місцевим судом установлено, що з 2015 року ОСОБА_1 , як фізична особа підприємець, надавав юридичні послуги.
У зв`язку із прийняттям ч. 6 ст. 45 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» він отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та став членом Національної асоціації адвокатів України (далі - НААУ).
Предметом позову є відшкодування шкоди, завданої державною політикою, законодавчою і регуляторною діяльністю держави, яка виразилася в прийнятті ч. 6 ст. 45 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». 
Позивач свої вимоги обґрунтовував порушенням вимог ст. ст. 9, 11 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вимог ст. 36 Конституції України, що позивач проти своєї волі примусово став членом НААУ.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначений склад відповідачів у справі. В даному випадку відповідачем повинна бути Державна казначейства служба України, а не ГУ Державної казначейської служби України в Полтавській області.
Також, місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів заподіяння позивачу такої шкоди і не обґрунтовано її розмір.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Щодо юрисдикції спору 
Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 02.11.2015 року є фізичною особою підприємцем, який здійснює діяльність за наступними видами економічної діяльності: 
69.20 – діяльність у сфері бухгалтерського обліку та аудиту, консультування з питань оподаткування;
96.10 – діяльність у сфері права;
68.20 – надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, яка є основним видом економічної діяльності та є платником єдиного внеску.
Також, з Єдиного реєстру адвокатів України вбачається, що з 09.06.2020 року ОСОБА_1 є адвокатом. 
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076, статтею 1 та пунктом третім статті 4 якого визначено, що адвокат – це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом. 
Адвокатською діяльністю визнається незалежна професійна діяльність адвоката зі здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з пп. 14.1.226 Податкового кодексу України (далі – ПКУ) самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою – підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність – це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою – підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого п. 65.9 ПКУ) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Відповідно до п. 65.9 ПКУ якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа – підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
Відповідно до п. 291.3 ПКУ спрощена система оподаткування, обліку та звітності застосовується виключно юридичними особами або фізичними особами – підприємцями.
Фізична особа - підприємець не може здійснювати адвокатську діяльність та до доходів, отриманих від провадження адвокатської діяльності, не може бути застосовано спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.
Разом з тим, згідно з нормами Закону № 5076 та ПКУ для фізичної особи, яка провадить незалежну адвокатську діяльність, не передбачено обмежень щодо одночасного здійснення підприємницької діяльності (відмінної від адвокатської), не забороненої законом, у разі реєстрації такої особи підприємцем.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги як адвокат, який здійснює незалежну професійну діяльність. 
Таким чином, даний спір підвідомчий судам загальної юрисдикції. 

Щодо належності відповідача у справі. 
Як  зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 242/4741/16-ц, на яку посилається позивач в позовній заяві, Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України або її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
У даній справі позивачем в якості відповідача визначено територіальний орган державної Казначейської служби. 
Жодного іншого органу державної влади, діями, рішеннями або бездіяльністю якого позивачу завдано шкоди, позивачем в якості відповідача не визначено. 

Щодо суті спору 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).
Стаття 36 Конституції України визначає, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.
Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах. Членами політичних партій можуть бути лише громадяни України. Обмеження щодо членства у політичних партіях встановлюються виключно цією Конституцією і законами України.
Громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів. Професійні спілки є громадськими організаціями, що об`єднують громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної діяльності. Професійні спілки утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів. Усі професійні спілки мають рівні права. Обмеження щодо членства у професійних спілках встановлюються виключно цією Конституцією і законами України.
Ніхто не може бути примушений до вступу в будь-яке об`єднання громадян чи обмежений у правах за належність чи неналежність до політичних партій або громадських організацій.
Усі об`єднання громадян рівні перед законом.
Статтею 9 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 11 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об`єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів.
Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.
Статтею 46 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що Національна асоціація адвокатів України є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування.
Національна асоціація адвокатів України (ч. 2 ст. 46 вказаного Закону № 5076):
1) представляє адвокатуру України у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями, делегує представників до органів державної влади;
2) захищає професійні права адвокатів та забезпечує гарантії адвокатської діяльності;
3) забезпечує високий професійний рівень адвокатів України;
4) забезпечує доступ та відкритість інформації стосовно адвокатів України;
5) виконує інші функції відповідно до цього Закону.
Національна асоціація адвокатів України є юридичною особою та діє через організаційні форми адвокатського самоврядування, передбачені цим Законом (ч. 3 ст. 46 Закону № 5076).
Національна асоціація адвокатів України утворюється з`їздом адвокатів України та не може бути реорганізована. Ліквідація Національної асоціації адвокатів України може бути здійснена лише на підставі закону (ч. 4 ст. 46 Закону № 5076).
Статут Національної асоціації адвокатів України затверджується з`їздом адвокатів України та є її установчим документом (ч. 5 ст. 46 Закону № 5076).
З моменту державної реєстрації Національної асоціації адвокатів України її членами стають всі особи, які мають свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Інші особи стають членами Національної асоціації адвокатів України з моменту складення присяги адвоката України (ч. 6 ст. 46 Закону № 5076).

Як вбачається з позовної заяви, позивач вказував, що він вимушений був отримати статус адвоката з метою здійснення юридичної практики та автоматично примусово проти своєї волі став членом Національної асоціації адвокатів України.
Апеляційний суд зазначає про безпідставність доводів позивача про наявність порушень гарантованих прав ст. 36 Конституції України, ст. ст. 9, 11 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.
Так, у відповідності з практикою Європейського суду з прав людини втручання становитиме порушення статті 11 Конвенції, якщо воно не було «встановлено законом», не переслідувало одну або більше легітимних цілей та не було «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей.
Вислів «встановлено законом» у статті 11 Конвенції вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість - за необхідності шляхом надання відповідної допомоги - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити відповідна дія.
Аналогічним чином, у статті 11 Конвенції зазначається, що допускаються лише обмеження, які «передбачені законом і […] є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Ці стандарти також охоплюють принцип пропорційності, який означає, що при запровадженні обмежень перевагу необхідно надавати заходам, що передбачають найменший рівень втручання.
Частина 6 статті 45 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не була визнана неконституційною. 
Отримуючи статус адвоката позивач знав зазначені вимоги Закону і добровільно свідомо отримав статус адвоката ставши автоматично членом Національної асоціації адвокатів України.
Національна асоціація адвокатів України є організацією професійного самоврядування адвокатів, а не добровільним об`єднанням громадян.
В законі № 5076 чітко аргументовано необхідність (в демократичному суспільстві) створення Національної асоціації адвокатів України, визначено її права та обов`язки. 
Автоматичне членство особи, яка є адвокатом або набула статусу адвоката, в Національній асоціації адвокатів України є пропорційним законній меті утворення Національної асоціації адвокатів України.
Жодних доказів на підтвердження своєї  незгоди  бути  членом  Національної асоціації адвокатів України позивачем не надано та жодних дій, спрямованих на виключення його із  членів Національної асоціації адвокатів України позивач не вчиняв (докази зворотнього в матеріалах справи відсутні), хоча чинне законодавство надає йому право оскаржити своє членство в Національної асоціації адвокатів України. 
Апеляційним судом не встановлено порушень ст. ст. 9, 11 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод (зокрема, позитивних та негативних обов`язків Держави) та вимог ст. 36 Конституції України.
Посилання в позовній заяві на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Соренсен та Расмусен проти Данії» вищевикладених висновків не спростовує. Апеляційний суд вважає релевантною справу «A. and others v. Spain) (див. постанову від 02 липня 1990 року № 13750/88).
Європейським судом була розглянута скарга адвокатів, які, не погоджуючись з впровадженою законодавчою вимогою відносно обов`язкового вступу в Асоціацію адвокатів.  Європейський суд при розгляді цієї справи встановив, що Асоціація адвокатів є створеним згідно із законом об`єднанням, що виконує публічні функції. З урахуванням статусу Асоціації адвокатів і враховуючи те, що заявників не було обмежено в створенні або приєднанні до інших об`єднань, Європейським судом було відмовлено в задоволенні скарги заявників-адвокатів про порушення їх права на добровільне об`єднання, гарантованого статтею 11 Конвенцій. 
Аналогічні справи Європейського суду з прав людини щодо членства нотаріусів: «National Notary Chamber v. Albania) (див. постанову відносно прийнятності від 06 травня 2008 року, заява № 17029/05) та справу «O.V.R. v. Russia» (див. постанову від 03 квітня 2001 року, заява № 44319/98).
Щодо стягнення моральної шкоди. 
У відповідності з вимогами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала   у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, позивачем у справі взагалі не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди членством в Національній асоціації адвокатів України.
Сама по собі незгода позивача бути членом такої професійної організації не є підставою для стягнення моральної шкоди.
Суперечностей між висновками місцевого суду та правовими позиціями Верховного Суду щодо питання стягнення моральної шкоди, висловленими у справах № 214/7462/20, № 462/6463/16 та інших, на які посилався скаржник, не вбачається. 
Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи, - відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2023 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                         В.П. Пікуль

О.О. Панченко