ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6579/23 Справа № 209/2249/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль”, третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Прогресивні фінанси” про захист прав споживачів, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2023 року, –

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства “Райффайзен Банк Аваль” (далі – АТ “Райффайзен Банк Аваль”, банк), третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Прогресивні фінанси” (далі – ТОВ “ФК “Прогресивні фінанси”) з вимогами про захист прав споживачів.
В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненого позову, позивач посилався на те, що 04 жовтня 2019 року він подав до АТ “Райффайзен Банк Аваль” заяву про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010/3175/82/675225 (тип кредиту – кредитування рахунку). Згідно з його заявою банк відкрив йому картковий рахунок та видав пластикову кредитну картку «MasterCard «100 днів». Певний час він користувався карткою, знімав з неї та повертав банку кошти. Вказував, що всього він використав на власні споживчі потреби не більше 12 000,00 грн, а з його зарплатного карткового рахунку АТ “Райффайзен Банк Аваль” списав на свою користь в рахунок погашення його заборгованості перед банком 15 655,28 грн, що підтверджується банківською випискою з його зарплатного рахунку «Історія по картковому рахунку з 01.06.2020р. по 30.10.2020р.». При цьому, ніякого кредитного договору АТ “Райффайзен Банк Аваль” йому на підпис не надавав та він його не підписував. Між тим, нещодавно на його адресу надійшло повідомлення, видане від імені АТ “Райффайзен Банк Аваль” від 24 березня 2021року, без підпису уповноваженої особи та без печатки банку, у якому зазначено, що АТ “Райффайзен Банк Аваль” всі права вимоги банку до нього за кредитним договором № 010/3175/82/675225 від 09 грудня 2019 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) відступив ТОВ “ФК “Ел.Ен.Груп”, а вказане підприємство відступило їх ТОВ “ФК “Прогресивні фінанси”. Також у порушення вимог статті 516 ЦК України, статтей 18, 25 Закону України “Про споживче кредитування” вказане повідомлення йому вручено не було, його мати випадково знайшла повідомлення біля дверей їхньої квартири. Вважав, що в даному випадку наявні наступні підстави для визнання кредитного договору №010/3175/82/675225 від 04 жовтня 2019 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) недійсним, оскільки всупереч вимогам статтей 11, 203, 509, 510, 626, 628. 638, 1054 ЦК України, статтей 1, 12, 14 Закону України “Про споживче кредитування”, статті 6 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” зазначений договір (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) банком йому на підпис не надавався та не містить його підпису. Крім того, у порушення вимог статтей 203, 628, 1054 ЦК України, статті 12 Закону України “Про споживче кредитування” спірний договір не містить всі умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, зокрема, встановлені частиною першою статті 12 зазначеного Закону, статтею 6 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг”. В порушення вимог статті 9 Закону України “Про споживче кредитування” АТ “Райффайзен Банк Аваль” не надав йому інформацію, визначену частинами другою, третьою вказаної статті зазначеного Закону. В порушення вимог частини першої статті 13 Закону України “Про споживче кредитування” банк не надав стороні договору примірник такого договору.
Ураховуючи викладене, уточнивши позов, позивач виклав вимогу про визнання недійсним кредитного договору № 010/3175/82/675225 від 04 жовтня 2019 року, укладеного між АТ “Райффайзен Банк Аваль” та ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що кредитний договір банком йому на підпис не надавався та договір не містить його підпису. Також зазначає, що при укладанні кредитного договору порушені його права як споживача, оскільки спірний договір не містить всі умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції з`ясовано, що 27 січня 2016 року між ПАТ “Райффайзен банк Аваль” та ОСОБА_1 було укладено угоду № PDV2-1354499 (а.с.40), відповідно до якої клієнт прийняв (акцептував) публічну пропозицію ПАТ “Райффайзен Банк Аваль” про надання послуг в порядку та на умовах, що викладені у Правилах банківського обслуговування фізичних осіб в AT “Райффайзен Банк Аваль”, висловив повну та безумовну згоду з її умовами. Також, підписанням цієї угоди сторони безумовно визнають, що публічна пропозиція, угода, правила, згода, тарифи, заяви разом зі всіма змінами, додатковими договорами до них у сукупності є договором банківського обслуговування, складають його зміст, мають обов`язкову силу та застосовуються до відносин сторін. Договір банківського обслуговування є укладеним з дати підписання сторонами угоди.

04 жовтня 2019 року між АТ “Райффайзен банк Аваль” та ОСОБА_1 було укладено заяву про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010/3175/82/675225 до договору банківського обслуговування від 27 січня 2016 року, укладеного підписанням заяви про акцепт публічної пропозиції/угоди № PDV2-1354499 (а.с.7, 41), відповідно до якої банк зобов`язався відкрити картковий рахунок в гривні, випустити та надати клієнту картку, надати кредитні кошти на умовах, визначених договором, в межах поточного ліміту, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом.

Перед укладанням та підписанням кредитного договору ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою на отримання кредиту, у заяві та паспорті споживчого кредиту (а.с.43) зазначив, що має намір отримати споживчий кредит та обрав валюту – національна валюта України, суму, бажаний строк кредитування та зазначив мету, тобто цільове використання кредиту.
Згідно умов пункту 1.2 заяви-договору з дати початку кредитування, банк надає клієнту, в межах поточного ліміту, кредитні кошти (кредит). Кредит надається шляхом зарахування коштів кредиту на картковий рахунок відповідно до умов договору, одночасно з ініціюванням клієнтом платіжних (видаткових) операцій за КР та/або шляхом договірного списання банком коштів кредиту КР у випадках, визначених договором.
Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 заяви-договору максимальний ліміт кредиту складає 500 000,00 грн, а розмір поточного ліміту на дату початку кредитування становить 10 000,00 грн.
Відповідно до пунктів 1.5, 1.6 заяви-договору строк кредиту становить 48 місяців, що починається з дати встановлення поточного ліміту, процентна ставка фіксована 48 % річних.
Відповідно до пункту 6 заяви-договору від 04 жовтня 2019 року позичальник підтвердив, що він ознайомлений з чинною редакцією Правил. Клієнт визнав та підтвердив, що на взаємовідносини сторін за цією заявою-договором поширюється положення договору, Правил, в тому числі Розділів 2, 6 Правил. Клієнт зобов`язався дотримуватись умов договору, Правил, зокрема, тих положень, що регламентують умови відкриття та обслуговування карткових рахунків, а також надання банком кредитів. Підписанням цієї заяви-договору клієнт підтвердив, що до відносини сторін за цією заявою застосовуються всі положення договору, в тому числі Розділів 2, 6 Правил так само як би текст Правил був би власноруч підписаний клієнтом.

Факт отримання кредитної картки позивачем не спростовано (а.с.39), розмір заборгованості по картковому рахунку підтверджується розрахунком банку за період з 04 жовтня 2019 року по 23 березня 2021 року (а.с.65-66).

В пункті 6 заяви-договору від 04 жовтня 2019 року позивач своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений з чинною редакцією Правил, визнав та підтвердив, що на взаємовідносини сторін за цією заявою поширюється положення договору, правил, в тому числі розділів 2, 6 Правил, зобов`язався дотримуватись умов договору, правил, зокрема, тих положень, що регламентують умови відкриття та обслуговування карткових рахунків, а також надання банком кредитів та отримав другий примірник цієї заяви.

З повідомлення АТ “Райффайзен банк Аваль” від 24 березня 2021 року вбачається, що 23 березня 2021 року всі права вимоги банку до ОСОБА_1 були відступлені ТОВ “ФК Ел.Ен.Груп” за договором відступлення права вимоги № 114/2-31-F від 09 квітня 2020 року. Крім того, 24 березня 2021 року ТОВ “ФК Ел.Ен.Груп” за договором відступлення права вимоги № 24-03/21-F відступив всі вказані права вимоги на користь ТОВ “ФК “Прогресивні фінанси” (а.с.10, 105-116).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за укладеним з відповідачем кредитним договором отримав кредитні кошти та використовував їх згідно мети кредиту, ознайомився та підписав відповідні заяви, угоду, паспорт споживчого кредиту, ознайомився із умовами та правилами банківського обслуговування АТ “Райффайзен банк Аваль”, сторони правочину досягли згоди щодо усіх істотних умов для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо), що, зокрема, свідчить про його погодження з умовами договору, а тому підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ч.2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що вищезазначений договір банком йому на підпис не надавався та не містить його підпису. Також, позивач зазначає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами вимог ст.ст.203, 628, 1054 ЦК України, ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» спірний договір не містить всі умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, зокрема, встановлені ч.1 ст.12 зазначеного Закону, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В порушення вимог ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» АТ «Райффайзен Банк Аваль» не надав йому інформацію, визначену ч.ч.2, 3 вказаної статті зазначеного Закону. У порушення вимог ч.1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» банк не передав йому його примірник спірного договору.

Однак, дані твердження позивача суд оцінює критично виходячи з наступного.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судом встановлено оформлення позивачем угоди № PDV2-1354499 від 27 січня 2016 року із ПАТ “Райффайзен банк Аваль”, в рамках якої було укладено заяву про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010/3175/82/675225 від 04 жовтня 2019 року, в якій ОСОБА_1 виявив бажання отримати споживчий кредит в розмірі поточного ліміту та валюті кредиту: 10 000,00 грн, який за умовами договору було збільшено до 34 900,00 грн, зі сплатою відсотків та визначеним строком повернення кредиту. Факт отримання 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 кредитної картки підтверджується розпискою ОСОБА_1 (а.с.39), яка містить підпис отримувача. Підписуючи паспорт споживчого кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка», позивач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, а також підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором (а.с.43).

Факт користування кредитними коштами в межах встановленого ліміту не оспорюється позивачем та підтверджується копіями банківських виписок (а.с.8-9), а розмір заборгованості по картковому рахунку підтверджується розрахунком банку за період з 04 жовтня 2019 року по 23 березня 2021 року (а.с.65-66).

Суду не надано доказів не підписання ОСОБА_1 угоди № PDV2-1354499 від 27 січня 2016 року, заяви про відкриття карткового рахунку та надання кредиту «Кредитна картка» № 010/3175/82/675225 від 04 жовтня 2019 року, натомість вказані документи мають підпис позичальника ОСОБА_1 .

Позивач за вказаним вище кредитним договором отримав кредитні кошти та використовував їх згідно мети кредиту, ознайомився та підписав відповідні заяви, угоду, паспорт споживчого кредиту, ознайомився із умовами та правилами банківського обслуговування АТ “Райффайзен банк Аваль”, сторони правочину досягли згоди щодо усіх істотних умов для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо), що, зокрема, свідчить про його погодження з умовами договору, а тому підстави для задоволення позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов’язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов’язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов’язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 січня 2023 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2023 року.

Судді: