КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №761/14778/22                                         Головуючий у 1 інстанції: Савицький О.А.
провадження №22-ц/824/10178/2023                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
29 серпня 2023 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П., 
при секретарі: Качалабі О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Деліція», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: генеральний директор Приватного підприємства «Деліція» Секера Роберт, про скасування призупинення дії трудового договору, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив:
- скасувати призупинення дії трудового договору, укладеного 01.10.2021 року між ним на відповідачем, та відновити його дію з 02.05.2022 року;
- стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за березень 2022 року в сумі 49 304 грн 35 коп.;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу від 02.05.2022 року до 29.07.2022 року у розмірі 210 000 грн 05 коп. та від 29.07.2022 року до дати ухвалення рішення у справі.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він перебуває у трудових відносинах з відповідачем та займає посаду начальника відділу зовнішньо-економічної діяльності (заступника директора з ЗЕД). 
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-Х, в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.
Вказував, що 25 березня 2022 року він отримав повідомлення у додатку «Viber» про призупинення трудових відносин з відповідачем у зв`язку з неможливістю роботодавця забезпечити роботою. 
Протягом березня-квітня 2022 року ОСОБА_1 отримував службові завдання від власників та керівників відповідача, а тому фактично продовжував виконувати свої посадові обов`язки після призупинення трудових відносин. 
Зазначав, що від 25.04.2022 року м. Буча Київської області, де здійснює свою господарську діяльність відповідач, не є зоною проведення активних бойових дій та не перебуває у тимчасовій окупації. 
Посилаючись на те, що відповідач повністю відновив свою господарську діяльність, позивач вважав, що призупинення дії укладеного з ним трудового договору з 02.05.2022 року є неправомірним, при цьому йому підлягає виплаті заробітна плата за відпрацьований час після призупинення дії трудового договору, а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.
Скаргу обґрунтовував тим, що суд прийшов до помилкового висновку про зменшення обсягів господарської діяльності відповідача через військову агресію. Відповідачем жодним чином не доведено, що здійснені 60поставок продукції за період травень -жовтень 2022 року є саме зменшенням обсягу експортнихпоставок, а не звичайним обсягом поставок для даного підприємства. З огляду на це, суду своєму рішенні неналежним чином оцінив доводи відповідача, які документально не було підтверджено.
В той же час, суд прийшов до помилкового висновку про відповідність призупинення трудового договору з позивачем вимогам Закону № 2136-ІХ та економічним реаліям, у яких опинився відповідач.  
Посадовим обов`язком позивача не є виключно укладення зовнішньо-економічних контрактів. До трудових обов`язків входить пошук нових клієнтів за кордоном, ведення переговорів з покупцями, отримання та обробка замовлень за договорами поставок, оформлення митної та іншої супроводжувальної документації, взаємодія із внутрішніми службами підприємства для виконання прийнятих на себе зобов`язань за укладеними договорами поставок, керування відділом та інші аспекти будь якої зовнішньо-економічної діяльності.
В той же час, не потребує окремого доведення або визнання відповідачем факту здійснення відповідачем відвантаження продукції на експорт, починаючи від 02.05.2022 року, що було підтверджено Київською митницею та є нічим іншим, як підтвердженням відновлення роботи, як підприємства в цілому, так і роботи зовнішньо-економічного відділу. Однак, цей факт судом необгрунтовано не було взято до уваги.
Вказує, що судом не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між відсутністю нових договорів протягом короткого періоду березня - травня 2022 року та неможливістю надання відповідачем та виконання роботи позивачем.
Таким чином, суд першої інстанції неправильно витлумачив норми Закону № 2136-ІХ, що полягало у невірному застосуванні його приписів стосовно правомірності існування у відповідача обставин, коли він не може надати роботу працівнику з моменту відновлення господарської та зовнішньо-економічної діяльності відповідача. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така нормаправа.
Вказує, що виходячи з тексту рішення, судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінкунаступних доказів, наявних в матеріалах справи, що мають суттєве значення для справедливі, та неупередженого вирішення спору.
Судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказу - листам Київської митниці Державної митної служби України про здійснення відповідачем 60 імпортно-експортних операцій у період від 01.05.2022 року до 03.10.2022 року, тобто, у той період часу, коли відповідач начебто не міг забезпечити роботою позивача (листи наявні в матеріалах справи).
Судом фактично проігноровано факт, що вже від травня 2022 року відповідач почав не просто вироблення продукції, а вже її відвантаження на експорт.
Зокрема, судом необгрунтовано та безпідставно не було прийнято до уваги лист Київської митниці від 12.10.2022 року, яким позивач доводив факт збільшення у два рази у порівнянні з попереднім періодом поставок продукції на експорт, що підтверджує те, що обсяги роботи відділу тільки нарощувались у динаміці. Відтак, у період від 01.05.2022 року до 19.07.2022 року було здійснено 20 поставок, а від 19.07.2022 року до 03.10.2022 року - вже 40 поставок.
Ці докази фактично спростовують доводи відповідача та висновки суду про скорочення замовлень та наявні економічні чинники, які не дозволяють забезпечити позивача роботою.
Судом першої інстанції належним чином не досліджено та не проаналізовано наданий відповідачем Експертний висновок Київської торгово-промислової палати №1-197. Відповідно до наданого документу, неможливо встановити, яке саме майно було пошкоджено - орендоване відповідачем чи його власне, висновків щодо знищення виробничих ліній експерт не навів. Колосальний масштаб збитків, як стверджував відповідач, полягав у вибитих вікнах, дверях, пробоїнах фасаду та інше у орендованому офісному приміщення та офісно-складському приміщенні (орендоване). Яке саме майно, що належить на праві приватної власності відповідача, було знищено або пошкоджено, відповідач не уточнив та не надав відповідних доказів.
В судовому засідання та у своєму відзиві та інших заявах відповідач систематично вводив суд в оману про характер руйнацій та не надав жодного документального доказу, що б це підтвердило. В свою чергу Наданий Експертний висновок Київської торгово-промислової палати №1-197 фактично спростовує доводи самого відповідача.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції помилково взяв їх до уваги через те, що висновок від 27.04.2022 року №І-197а був замовлений та наданий іншому підприємству - ПП «Гурметбек». Таким чином, вказаний висновок взагалі не мав прийматися судом в якості доказу та розміру збитку, понесеного відповідачем, що, як наслідок, призвело до неправильного з`ясування обставин справи.
Зазначає, що самого витягу із фінансової звітності відповідача про його збитковість, на який він посилається, відповідач суду першої інстанції не надав.
Вищевикладене спростовує доводи відповідача про колосальний масштаб завданих руйнацій.
З огляду на це, суд безпідставно врахував надані відповідачем відомості, які жодними належними тадопустимим доказами не були підтверджені.
Окремо звертає увагу апеляційного суду, що позивачу в судовому засіданні 30.03.2023 року стало відомо про факт введення відповідачем суду першої інстанції в оману шляхом надань неправдивих відомостей стосовно позивача, а саме, викладених у заяві від 25.01.2023 року про начебто перебування позивача у трудових відносинах з компанією ТОВ «Компанія система». Свої припущення з цього приводу відповідач не підкріпив жодним доказом. Позивач судовому засідання спростував це припущення та просив не приймати його до уваги, оскільки це не відповідає дійсності.  
З урахуванням цього, суд першої інстанції мав не просто не брати до уваги, а зобов`язаний був належним чином відреагувати на таке правопорушення. Зокрема, суд має оцінювати всі докази і зіставляти отриману з них інформацію, а також не приймати докази, які є недопустимими. Однак, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів аргументів, чому саме цей доказ, який навіть не є доказом, він відхиляє.
Також, в судовому засідання, що відбулося 30.03.2023 року, позивачу стало відомо про те, що відповідач подавав до суду заяви з порушенням порядку їх надіслання. Позивачем вже після ухвалення рішення встановлено, що заяви подавались з використанням Єдиної судовоїінформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд». 
Однак, позивач, який вперше звернувся до суду, не зареєстрований в цій системі та, відповідно, не має Електронногокабінету. У позовній заяві позивач не надавав до суду відомостей про наявність у нього Електронного кабінету, як і не подавав заяву про отримання процесуальних документів велектронному вигляді. 
Відповідач був проінформований про відсутність Електронного кабінету у позивача та навмисно не надіслав позивачу свої завідомо неправдиві та не обґрунтовані заяви, а заперечення позивача з цього приводу в судовому засідання судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги.
Разом з порушенням порядку надсилання документів відповідач також порушив строк для їх подання, визначений статтею 83 ЦПК. Відповідачем не обґрунтовано підставу неподання доказів раніше. А підстава, зазначена в заяві, як така, що суд першої інстанції поновив строк для подачі доказів позивачу, не дає аналогічного права відповідачу без належного обґрунтування.
Суд не мав права залучати та брати до уваги заяви та докази відповідача, які були поданііз порушенням строку та заздалегідь не надсилалися іншим учасникам справи всупереч нормам процесуального законодавства.
Також звертає увагу апеляційного суду на заяву відповідача від 25.01.2023 року, в якій він посилається на проект нормативно-правового акту як обґрунтування своїх заперечень щодо предмету спору, що є абсурдом з правової точки зору. Проект нормативно-правового акту не є джерелом права, немає юридичної сили та, відповідно, не може слугувати правовою підставою для обґрунтування доводів відповідача. Основними нормативно-правовими актами, що регулюють відносини у сфері, що є предметом даного спору є: Конституція України, Кодекс законів про працю України, Закон № 2136-ІХ, Закон України «Про оплату праці», Закон України «Про відпустки», а не затверджені вже більше року проекти нормативно-правових актів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПрАТ «Деліція» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.
Зазначає, що наказом від 27.10.2022 року №359 ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора підприємства з питань зовнішньо-економічної діяльності на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення) у зв`язку зі скороченням посади на підставі наказу від 19.08.22 року №251. 
Визначення, скасування призупинення трудових відносин можливе лише на майбутнє, відтак, суд не може скасувати призупинення трудових відносин «заднім числом», як просить позивач, він може лише зобов`язати роботодавця розглянути питання такого скасування в порядку, визначеному ст.13 Закону.
Таким чином, позивачем обрано неправильний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Спроба позивача, який визнає, що законодавством не передбачено такий спосіб захисту, який він обрав, застосувати у позовній заяві аналогію закону, є безпідставною та свідчить про його правовий нігілізм.
Суть призупинення трудових відносин полягає в тому, що трудові відносини не припиняються і працівника не звільняють, відтак жодних аналогій зі звільненням та поновленням на роботі незаконно звільненого працівника призупинення трудових відносин не має. При поновленні на роботі незаконно звільненого працівника суд скасовує наказ про звільнення та поновлює працівника на роботі з дати звільнення, натомість, в даному випадку не йдеться про скасування наказу. Так само не може йтися про стягнення зарплати за аналогією зі ст.235 КЗпП України, адже передумовою для застосування цієї статті є незаконне звільнення працівника, тобто винні дії роботодавця, натомість, в даному випадку працівника не звільнено, наказ про призупинення не скасовано, а призупинення є наслідком припинення діяльності підприємства та неможливості забезпечити працівника роботою внаслідок збройної агресії.
Місцезнаходженням ПП «Деліція», місцем розташування його виробничих потужностей та місцем здійснення господарської діяльності є м. Буча.
Наказом, копія якого додана до відзиву на позов, від 01.03.2022 року роботу підприємства було повністю зупинено у зв`язку з військовою агресією РФ, веденням активних військових дій безпосередньо в м.Буча та викликаною цим відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для роботи підприємства, а також зважаючи на неможливість забезпечити належні умови роботи та безпеку працівників.
Позивач цинічно намагається переконати суд в тому, що ПП «Деліція» вже наприкінці квітня відновило роботу, адже вже не перебувало в зоні ведення бойових дій.
Для того, аби було зрозуміло, в якому стані перебували виробничі корпуси та вантажний автотранспорт ПП «Деліція» у квітні 2022, до відзиву додано фотографії, зроблені після того, як працівники служби охорони ПП «Деліція» змогли потрапити на територію підприємства.
Звертає увагу суду на те, що страхові компанії, в яких було застраховано автомобілі ПП «Деліція», масово відмовилися від виплати страхового відшкодування, пославшись на те, що заподіяні у зв`язку з військовими діями пошкодження не вважаються страховим випадком. Відтак, ПП «Деліція» змушене було власним коштом відновлювати все зруйноване та пошкоджене майно. Внаслідок величезних витрат на відновлення зруйнованого виробництва станом не тільки на дату звернення ОСОБА_1 з позовом, але й на час винесення рішення у справі ПП «Деліція» було збитковим (збитковість станом на вересень 2022 року підтверджується витягом з фінансової звітності, який є в матеріалах справи).
Це відновлення триває і до сьогоднішнього дня, адже вимагає величезних коштів та часу, по мірі відновлення поновлюються трудові відносини з тими працівниками, з якими було призупинено трудові відносини та без яких відновлення є неможливим. В той же час, очевидно, що довоєнних обсягів буде досягнуто не скоро, відтак, менеджерські посади, які було запроваджено в мирний час, буде скорочено, оскільки утримання такої кількості керівників у воєнний час є не тільки недоцільним та обтяжливим, але й абсурдним.
Підтвердженням стану, в якому перебували офісні, виробничої будівлі, обладнання та транспорт ПП «Деліція», є додані до відзиву на позов фотографії.
Сам ОСОБА_1 , який вважає, що ПП «Делція» не було завдано значних руйнувань та пошкоджень, одразу після початку агресії негайно виїхав на Західну Україну.  
Вважає, що висунення позовних вимог про стягнення заробітної плати за період, коли трудові відносини було призупинено, з роботодавця прямо суперечить зазначеним приписам Закону, відтак, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Посилання позивача на те, що ПП «Деліція» відновило роботу з 02.05.2022 року, не відповідає дійсності. Власник та керівництво підприємства дуже хотіли б відновити роботу якнайшвидше і прогнозували таке відновлення, проте, обсяги руйнувань та пошкоджень, заподіяних під час окупації, знищення та пошкодження вантажного автотранспорту, який використовується для доставки сировини та готової продукції, знищення серверів, комп`ютерних баз та первинних документів фізично не дозволило відновити діяльність з початку травня, як це було заплановано.
Роботу лише однієї лінії було відновлено в обмеженому режимі з 15.05.2022 року, проте, відновлення роботи цієї лінії, так само, як відновлення роботи фірмових магазинів, які було повністю знищено, жодним чином не стосуються позивача та предмету спору, адже позивач не працював продавцем чи прибиральником у фірмовому магазині, так само як не працював тістомісом чи фасувальником на лінії, роботу якої було відновлено.
Посилання позивача на те, що він протягом березня-квітня здійснював координацію зовнішньо-економічної діяльності підприємства, є недоречним. З фотографій, доданих до відзиву, можна побачити, в якому стані перебувало ПП «Деліція» протягом березня та квітня, відтак, про жодну зовнішньо-економічну діяльність не могло навіть йтися. Мова могла йти виключно про оплату поставленої раніше продукції, але питання оплати та стягнення дебіторської заборгованості не входять до функцій позивача.
Твердження про те, що оригінали листування містяться в телефоні позивача з одночасним твердженням про те, що робочий телефон було у нього вилучено, виглядає дивним та нелогічним.
Твердження позивача про те, що він «не припиняв щоденно виконувати свої службові обов`язки» є безпідставним. Відповідач не може заборонити позивачу спілкуватися з представниками своїх контрагентів у будь-який час, але це спілкування в період призупинення трудових відносин не свідчить про виконання позивачем трудових обов`язків. Позивач може спілкуватися з ким завгодно, в т.ч. з колишніми колегами та партнерами, розраховуючи на те, що після поновлення трудових відносин він збереже ці робочі контакти. Проте, в період призупинення трудових відносин позивач не виконує трудових обов`язків, оскільки не має відповідних повноважень від роботодавця (ці повноваження призупинено).
Посилання позивача на його спілкування з «заступником генерального директора» не тільки є голослівним, але й виглядає дивним, адже в ПП «Деліція» з моменту його створення була відсутня посада генерального директора і позивач, який протягом декількох місяців активно працював на керівній посаді, мав би це знати.
Щодо посилання позивача на те, що ПП «Деліція» було розміщено оголошення про наявність вакансії начальника відділу ЗЕД, яку начебто обіймав позивач, то як вже було зазначено, позивач не обіймав посаду начальника відділу ЗЕД, ця посада була вакантною станом на час подачі позову. ПП «Деліція» протягом понад 20 років успішно працювало за відсутності посади заступника директора з ЗЕД, яку було введено лише наприкінці 2021 року.
В серпні 2022 року директором ПП «Деліція» прийнято рішення про скорочення посади заступника директора з ЗЕД, зважаючи її на економічну недоцільність, зазначене рішення було виконано, натомість, посада начальника відділу ЗЕД залишається.
Посилання позивача на відновлення зовнішньо-економічної діяльності ПП «Деліція» не має відношення до предмету спору.
По-перше, як вбачається з переліку, який є в матеріалах справи, всі здійснені в період з травня 2022 рокуекспортні поставки були здійснені на виконання договорів, укладених в період від 2015 до жовтня 2021 року, тобто, до прийому на роботу позивача. Більше того, значна частина цих поставок була оплачена авансом, відтак, ці поставки не пов`язані з діяльністю позивача, тим більше, з його «переговорами в період березня - травня 2022 року».
По-друге, лист Київської митниці від 12.10.2022 року, який позивач надав вже в процесі розгляду справи, не може вважатися належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки не стосується обставин справи, а зазначена в ньому інформація стосується періоду після подачі позову.
Передумовою для звернення до суду з позовом є факт порушення прав позивача станом на дату звернення з позовом і позов не може обґрунтовуватися доказами, які з`явилися в наступний період, оскільки ці докази не можуть підтверджувати факт порушення прав позивача станом на дату подачі позову.
Щодо намагання позивача переконати в тому, що відповідач повністю у квітні/травні/червні/липні 2022 року повністю відновив свою діяльність, зокрема, зовнішньоекономічну, то навіть після звернення до суду з цим позовом, в період з 20.07.22 року до 30.09.22 року ПП «Деліція» було здійснено лише 41 поставку (не 41 договір, а 41 поставку).
Як вбачається з переліку, який є в матеріалах справи, з цих 41 ВМД лише 12 здійснені за 5 договорами, які було укладено в 2022 року(перший з них хронологічно було укладено 22.06.2022 року, тобто протягом березня-червня жодного договору не було укладено), решта - це поставки за договорами, які було укладено в період 2015-2021 років.
Очевидно, що для таких мізерних у порівнянні з довоєнними обсягів: 12 поставок за 5 договорами протягом 3-х місяців, цілком достатньо менеджера з зовнішньоекономічної діяльності і тримати цілого заступника директора з ЗЕД із зарплатою 80 000 грн. підприємство не може.
При цьому, звертає увагу суду на те, що за період роботи позивача (листопад 2021 - лютий 2022 року) з цих договорів було лише 1 (один) - договір від 08.12.2021 року.
По-третє, згідно визначення, наведеного в ч.1 ст.13 Закону, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Отже, призупинення застосовується не до відділу, підрозділу чи підприємства в цілому, а виключно до конкретного працівника та до виконання саме цим працівником роботи за чітко визначеним трудовим договором.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що призупинення дії трудового договору позивача є правомірним та здійснено з дотриманням вимог закону, підстав для його відновлення з 02.05.2022 рокуне встановлено, як відповідно й не встановлено правової підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому обставини, на які посилається позивач, як на підставу для стягнення заробітної плати, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що від 09.11.2021 року позивач ОСОБА_1 перебуває з відповідачем ПП «Деліція» у трудових відносинах та займає посаду заступника директора підприємства з питань зовнішньоекономічної діяльності з посадовим окладом 63 000 грн, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу №Д0000000448-1 від 08.11.2021 року.
Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні від 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року воєнний стан, який діє до теперішнього часу.
15.03.2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Встановлено, що місцем розташування виробничих потужностей та місцем здійснення господарської діяльності ПП «Деліція» є місто Буча Київської області, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.03.2019 року.
За довідкою Бучанської міської ради від 23.06.2022 року №12.1-09/1101, ПП «Деліція» в період від 24.02.2022 року до 31.03.2022 року перебувало на тимчасово окупованій території в зоні бойових дій.
28 лютого 2022 року ПП «Деліція» видано наказ №39, яким зупинено роботу підприємства на період від 01.03.2022 року до 31.03.2022 року, рішення про поновлення роботи після цієї дати або продовження зупинення роботи вирішено прийняти залежно від ситуації.
Керуючись положеннями ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а також зважаючи на повне припинення діяльності підприємства внаслідок військової агресії російської федерації, активних бойових дій безпосередньо в місті Буча, суттєве пошкодження виробничих та офісних приміщень фабрики та автотранспорту, втрату контролю за ним адміністрацією підприємства, що виключає можливість надання та виконання роботи за трудовими договорами, ПП «Деліція» був виданий наказ №44 від 25.03.2022 року про призупинення дії трудових відносин з працівниками ПП «Деліція», перелік яких наведено у додатку до цього наказу. Директора з персоналу Чаленко І. зобов`язано за можливості повідомити працівників підприємства про призупинення з ними трудових відносин у будь-який доступний спосіб.
Згідно додатку до зазначеного наказу «Список працівників ПП «Деліція», з якими призупинені трудові відносити», серед переліку працівників на 23-му аркуші значиться заступник директора підприємства з питань зовнішньоекономічної діяльності ОСОБА_1 .
Так, на виконання цього наказу, 25.03.2022 рокуОСОБА_1 повідомлено на особистий номер телефону у додатку «Viber» про призупинення з ним трудових відносин, що він не заперечує.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» він визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
В редакції Закону від 19.07.2022 року стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» викладена в новій (розширеній) редакції. Так, у ч.1 даної статті дане більш розширене визначення поняттю призупинення дії трудового договору та вказано, що це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку зі збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
В ч.2 даної статі вказано, що наказ про призупинення дії трудового договору повинен містити кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові інші персональні данні відповідних працівників.
Отже, законодавець прямо передбачив, що призупинення дії трудового договору може відбуватись не по відношенню до всього персоналу, а відносно конкретних працівників (наведених у відповідному переліку).
При цьому, умовами такого призупинення на тлі російської військової агресії є неможливість надання та виконання певної роботи (в новій редакції ст.13 Закону неможливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором).
            Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що підставами для призупинення дії трудового договору відповідно до ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» може бути не лише абсолютна непрацездатність підприємства через його руйнування чи руйнування частини його інфраструктури, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо.
При цьому саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього (певні посади, що можуть бути незадіяні в умовах зміненої господарської діяльності; кваліфікація окремих працівників, наявність у них певних знань, навичок та умінь, допущення певними працівниками порушень трудового розпорядку тощо).
Так, призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а Законом визначено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.
Як вбачається з матеріалів справи, ПП «Деліція» певний час перебувало на тимчасово окуповані території в зоні активних бойових дій, у зв`язку з чим понесло витрати на відновлення пошкодженого майна (будівлі, автопарк, виробниче обладнання) в загальній сумі 9679148 грн. 23 коп., що підтверджується експертними висновками від 27.04.2022 року 
№ І-197а та від 12.05.2022 року № І-236, а також доданими до них фотографіями пошкодженого майна та довідкою від 22.09.2022 року №16/09-22.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин суду не було надано.
Як вбачається з переліку вантажних митних декларацій, з 41 ВМД лише 12 здійснені за 5 договорами, які було укладено відповідачем у 2022 році, при цьому перший з договорів був укладений тільки 22.06.2022 року, до цієї дати відповідно у період від березня 2022 року до травня 2022 року включно нових договорів не укладалось, а решта поставок здійснювалось за раніше укладеними договорами у 2015-2021 роках.
За наведених обставин суд прийшов до вірного висновку про те, що призупинення дії трудового договору позивача, як працівника ПП «Деліція», на підставі наказу №44 від 25.03.2022 року відповідало вимогам ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та об`єктивним економічним реаліям, у яких відповідач ПП «Деліція» опинився внаслідок збройної агресії російської федерації.
Оскільки, перебуваючи в зоні бойових дій значних пошкоджень зазнали будівлі, автопарк та виробниче обладнання ПП «Деліція», а також має місце скорочення обсягу замовлень продукції, які виробляє підприємство, та як наслідок суттєве зниження доходів, суд вірно вважав, що керівництво ПП «Деліція» в межах покладених на нього дискреційних повноважень мало достатні підстави для не відновлення, у тому числі з позивачем, дії трудового договору з причин неможливості забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, в силу наявності фактичних та економічних чинників.
Матеріалами справи не підтверджується, що від 02.05.2022 року ПП «Деліція» повністю відновило свою діяльність, зокрема, відновлено пошкоджене майно, налагоджено виробництво, наявні замовлення продукції та отримуються доходи в обсягах як до початку збройної агресії, про що заявляє сторона позивача.
Також суд вірно не прийняв до уваги наданий позивачем лист Київської митниці ДМС України від 12.10.2022 року, яким він обґрунтовує збільшення експортних операції ПП «Деліція», оскільки вимога про відновлення дії трудового договору стосується саме 02.05.2022 року, а період митного оформлення згідно довідки визначений від 20.07.2022 року до 03.10.2022 року, що фактично не стосується предмету доказування.
Також, суд зазначав, що наказ, яким у тому числі призупинено дію укладеного з позивачем трудового договору, є чинним та позивачем не оспорюється.
Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь невиплаченої заробітної плати за березень 2022 року в сумі 49304 грн. 35 коп., позивач зазначає, що не зважаючи на призупинення дії трудового договору у березні-квітні 2022 року він фактично продовжував виконання своїх посадових обов`язків, отримуючи завдання від власників та керівників підприємства.
З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки матеріалами справи не підтверджується, що позивач був переведений на дистанційну роботу, наказом від 28.02.2022 року №39 роботу підприємства на період від 01.03.2022 року до 31.03.2022 року було зупинено, при цьому згідно табелю обліку використання робочого часу за березень 2022 року позивач фактично на робочому місці був відсутній, то відсутні підстави вважати, що протягом вказаного часу позивач виконував визначену трудовим договором роботу, а також відповідно відсутні підстави для нарахування йому заробітної плати за вказаний період.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.
 
Головуючий:  
 
Судді: