Постанова                                       
Іменем  України                    
 
19 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 495/1421/18
провадження № 61-1124св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури,
відповідачі:  Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 , виконавчий комітет 
Білгород-Дністровської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення 
Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 24 вересня 2020 року у складі судді Шевчук Ю. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року у складі колегії суддів:                       Склярської І. В., Бездрабко В. Л., Семиженка Г. В.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 році перший заступник керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, 
ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет 
Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
Позовна заява мотивована тим, що Білгород-Дністровською окружною прокуратурою виявлено схему земельних оборудок на території смт Затока Білгород-Дністровського району, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб.
18 вересня 2007 року між ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 та Затоківською селищною радою укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0189; 5110300000:02:003:0190, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 04.07.506.00090 від 19 вересня 2007 року.
29 квітня 2014 року рішенням Господарського суду Одеської області задоволено позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до 
ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності смт Затока вказану земельну ділянку.
15 квітня 2015 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 0,1000 га по 
АДРЕСА_1 , (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366), із земель, наданих раніше у користування ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 
05 червня 2015 року рішенням Затоківської селищної ради № 3048 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 .
У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби 
Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 45111510 щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: 

АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2015 року № 23105257.
Вважав, що ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набув з порушенням вимог діючого законодавства, а саме: земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 ЗК України, передано без розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність та відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено в порушення положень Генерального плану смт Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку з цим рішення Затоківської селищної ради підлягає визнанню судом незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним.
Враховуючи викладене, 
- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05 червня 
2015 року № 3048 «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 »;
- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 45111510, виданий 05 жовтня 2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Затоківська селищна рада, приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки із визначеним кадастровим номером, цільовим призначенням земельної ділянки та видом її використання не порушила вимог законодавства в частині надання її у власність фізичній особі в межах безоплатної приватизації визначеної статтею 121 ЗК України.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 або треті особи жодним чином не впливали на порядок реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі, прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення та державну реєстрацію права власності, суд дійшов висновку про добросовісність набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року апеляційну скаргу заступника керівника прокурора Одеської обласної прокуратури  задоволено частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 20 вересня 2022 року змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 20 вересня 2022 року в резолютивній частині щодо відмови 
у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника 
Білгород-Дністровської окружної прокуратури до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, 
ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , виконавчий комітет 
Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що ураховуючи, що зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ 
секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність незаконної зміни цільового виду використання спірної земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У січні 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 381/3165/17 та постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі 
№ 366/2648/16-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 395/746/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 912/2518/19, від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 495/10983/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 495/1494/18.
Заявник у касаційній скарзі вказує, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: частини першої статті 14, частини другої статті 19, частини другої статті 55, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, частини першої статті 1, 
статті 5, частини п`ятої статті 20, частини третьої статті 52, частини першої статті 116, статті 118 ЗК України, статей 1, 16, 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порушенням норм процесуального права, а саме: пункту 9 частини третьої статті 2, частини першої статті 229, частини шостої статті 259, статті 263, частин першої-другої 
статті 367 ЦПК України, а також без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі 
№ 495/10983/17 та від 08 грудня 2021 року у справі № 495/1494/18.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що мало місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), для правомірного набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, вимагалось виготовлення такого виду документації із землеустрою, як проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Спірна земельна ділянка площею 0,1000 га, як складова частина земельної ділянки площею 4,8 га, наданої раніше у користування для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно до генерального плану смт Затока відноситься до земель рекреаційного призначення об`єктів стаціонарної рекреації, з цільовим призначенням для розміщення експлуатацію та обслуговування бази відпочинку та детальний план території щодо вказаної земельної ділянки не розроблявся та не погоджувався. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У травні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д., у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Воробйової І. А., касаційне провадження 
№ 61-1124св23 передано на повторний автоматизований розподіл.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2023 року справу № 495/1421/18 призначено до судового розгляду. 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18 вересня 2007 року між Затоківською селищною радою та 
ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 укладений договір оренди земельної ділянки, загальною площею 4,8 га, яка знаходиться за адресою: смт Затока, м. Білгород-Дністровський Лиманського району Одеської області, для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », кадастровий номер земельної ділянки 5110300000:02:003:0189; 5110300000:02:003:0190, який зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за 
№ 04.07.506.00090 від 19 вересня 2007 року.
Предметом договору оренди є земельна ділянка, загальною площею 4,8 га, строком на 25 років, для експлуатації і обслуговування бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у Лиманському районі, смт Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області .
29 квітня 2014 року рішенням Господарського суду Одеської області у справі № 916/803/14 позов заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради до 
ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 задоволено; розірвано договір оренди та зобов`язано повернути до земель комунальної власності 
смт Затока вказану земельну ділянку.
15 квітня 2015 року на підставі технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1000 га по 
АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366), із земель, наданих раніше у користування 
ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 
05 червня 2015 року рішенням Затоківської селищної ради № 3048 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1 га (кадастровий номер 5110300000:02:003:0366) для індивідуального дачного будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 .
За інформацією Затоківської селищної ради земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 сформована на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні 
ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 .
У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 45111510 щодо земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 липня 2015 року № 23105257.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частинами першою, другою статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Згідно із частинами першою, другою статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.
Відповідно до абзаців першого, другого частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. 
Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.
Статтею 50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Відповідно до статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Статтею 52 ЗК України визначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
З наведених норм права вбачається, що за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії.
Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.
Відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів 
від 23 липня 2010 року № 548, землі рекреаційного призначення (секція Е 07) (земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації): 
07.01  Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення;
07.02  Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту;
07.03  Для індивідуального дачного будівництва;
07.04  Для колективного дачного будівництва;
07.05  Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 відступила від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 
2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.
Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що за проєктами землеустрою та із дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок.
Проте, такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового чинним законодавством не передбачено.
Зміна виду використання земельної ділянки у межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).
Ураховуючи, що зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення), Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність незаконної зміни цільового виду використання спірної земельної ділянки. 
Отже, за встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, зміна цільового призначення землі не відбулася, змінився вид використання землі у межах однієї категорії землі (землі рекреаційного призначення), що не призвело до зміни цільового призначення земельної ділянки та, відповідно, не вимагало розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження.
У касаційній скарзі прокурор зазначив, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 495/10983/17, від 08 грудня 2021 року у справі 
№ 495/1494/18.
Оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України врахуванню підлягають висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних відносинах, тому суд оцінює наведені приклади на предмет подібності. 
Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у справі № 495/10983/17 за позовом першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виходив із того, що суд апеляційної інстанції ухвалив своє рішення, ґрунтуючись на припущеннях, без вирішення питання про витребування, дослідження та оцінки доказів, якими у цій справі є Генеральний план смт Затока (Лиманський курортний район) та технічна документація із землеустрою щодо об`єднання і поділу зазначених земельних ділянок. Матеріали справи не містять відомостей щодо дослідження апеляційним судом таких доказів, зокрема Генерального плану смт Затока (Лиманський курортний район) та технічної документації із землеустрою щодо об`єднання і поділу земельних ділянок, тоді як такі докази у справі є вирішальними для ухвалення законного та обґрунтованого у цій справі рішення.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у справі № 495/1494/18 за позовом першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1, Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, виходив із того, що у додаткових поясненнях до відзиву на апеляційну скаргу, а також у доводах касаційної скарги містяться посилання на те, що обставини справи встановлено неповно, без вирішення питання про дослідження та оцінку доказів, зокрема, Генерального плану смт Затока, яким визначено віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення об`єктів стаціонарної рекреації, дачного будівництва, а також численних рішень Затоківської селищної ради, прийнятих стосовно земельної ділянки, що є предметом спору у цій справі, зокрема, рішення від 03 грудня 2014 року № 2606 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки Затоківської селищної ради для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1», яким затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки площею 1,2000 га (кадастровий номер 5110300000:02:001:0268) Затоківської селищної ради для індивідуального дачного будівництва.
Водночас, Верховний суд відхиляє в цій частині доводи прокурора про те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у зазначених постановах, оскільки Верховний Суд у наведених як приклад справах не ухвалював рішень щодо суті спору, допущені процесуальні порушення стали підставами для скасування судових рішень та направлення справ на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 406, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 
від 24 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
С. Ф. Хопта